Справа № 347/1015/24
Провадження № 22-ц/4808/1428/25
Головуючий у 1 інстанції КРИЛЮК М. І.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Баркова В. М.,

суддів: Василишин Л. В.,

Максюти І. О.,

секретар: Петрів Д. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24 липня 2025 року, в складі судді Крилюк М. І., присяжних Пасічного Я. В., Левін Т. Я., ухвалене в м. Косів Івано-Франківської області, у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , орган опіки та піклування Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з заявою про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна.

Заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 хворіє, є інвалідом І групи загального захворювання, також їй встановлено діагноз важка деменція внаслідок хвороби Альцгеймера у зв`язку із чим остання потребує сторонньої допомоги та опіки.

Заявник зазначає, що веде постійний догляд за ОСОБА_2 та проживає разом нею за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки у ОСОБА_2 немає інших близьких осіб, чи родичів, які могли б здійснювати належний догляд за нею, окрім ОСОБА_1 просив суд визнати ОСОБА_2 недієздатною; - встановити опіку над недієздатною ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; - призначити над недієздатною ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , опікуном ОСОБА_1 .

Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 27 червня 2024 року призначено судово - психіатричну експертизу.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24 липня 2025 року заяву задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 недієздатною.

У задоволенні заяви в частині призначення ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_2 відмовлено.

До призначення опікуна недієздатній ОСОБА_2 обов`язки зі здійснення опіки над нею покладено на орган опіки та піклування виконавчого комітету Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області.

Встановлено строк дії даного рішення суду про визнання ОСОБА_2 недієздатною, два роки, який обчислювати з дня набрання рішенням законної сили.

Судові витрати по справі віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги про призначення заявника опікуном ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове, яким заяву ОСОБА_1 про призначення його опікуном ОСОБА_2 задовольнити, в решті рішення суду залишити без змін.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що суд не беручи до уваги висновок органу опіки і піклування про доцільність призначення заявника опікуном недієздатної ОСОБА_2 не врахував того, що фактично на час розгляду справи апелянт є єдиним опікуном останньої, оскільки ще задовго до звернення із заявою до суду і під час розгляду даної справи судом, заявник здійснює постійний догляд за ОСОБА_2 , інших осіб з членів родини, які були б в змозі опікуватися нею, окрім заявника немає, а тому рекомендація органу опіки та піклування Кутської селищної ради Косівського району про призначення апелянта опікуном ОСОБА_2 є обґрунтованою.

Також не погоджується із твердженням суду, що наявний висновок органу опіки та піклування не є поданням у розумінні ст. 300 ЦПК України, так як цим твердженням суд суперечить своїй же ухвалі від 23 травня 2025 року, згідно якої суд зобов`язав орган опіки та піклування подати до суду письмовий висновок про доцільність встановлення опіки відносно ОСОБА_2 та призначити її опікуном ОСОБА_1 . Зазначає, що даний висновок був підготований за вимогою суду, а тому, якщо такий на думку суду першої інстанції, не відповідає вимогам викладеним в ухвалі, то суд повинен був зобов`язати заінтересовану особу надати належний документ.

Враховуючи наведене, на думку апелянта, у матеріалах справи наявні беззаперечні та достатні докази, які свідчать про те, що опікуном недієздатної ОСОБА_2 слід призначити заявника, оскільки будь-яких обставин, які б могли перешкоджати ухваленню такого рішення судом не встановлено.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області доводи апеляційної скарги підтримує. Зазначає, що долучений до матеріалів справи висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області повністю узгоджується із статтями 55, 56, 58, 60, 62, 63, 67 ЦКУ , Правилами опіки та піклування, затвердженими наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року №34/166/131/88 та правовою позицією Верховного Суду, викладеною у Постанові від 07 квітня 2022 року у справі №712/10043/20. Такий висновок враховує інтереси ОСОБА_2 , яка за станом здоров`я не може самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки, а також безпосередні взаємини між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Тому, просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення в оскаржуваній апелянтом частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким призначити ОСОБА_1 , опікуном над недієздатною фізичною особою ОСОБА_2 .

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Виходячи із засад диспозитивності, апеляційний суд не перевіряє рішення суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_2 недієздатною.

Заявник оскаржує рішення суду тільки в частині призначення його опікуном ОСОБА_2 , яке і підлягає перегляду в апеляційному порядку.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Представник заінтересованої особи органу опіки та піклування Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представника заінтересованої особи ОСОБА_2 адвоката Микулича І. В., які просили скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановивши, що ОСОБА_2 страждає стійким хронічним психічним розладом, який позбавляє її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у зв`язку з чим вона потребує постійного стороннього догляду та нагляду, тобто потребує опіки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання її недієздатною.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 в частині призначенні його опікуном над недієздатною ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що наявний у матеріалах справи висновок органу опіки і піклування від 26 червня 2025 року про доцільність призначення ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_2 не містить належної мотивації, а також будь-яких обґрунтувань чи мотивів з посиланням на наявні докази щодо можливості заявника ОСОБА_1 бути опікуном та визначення конкретних обставин, які зумовлюють необхідність такого призначення, а містять лише посилання на можливість заявника бути опікуном.

З такими висновками колегія суддів не може не погодитися.

Суд першої інстанції встановив, що згідно копії паспорту громадянина України, заявник у цій справі ОСОБА_1 (а.с. 4) народився в с. Киселиці Путильського району Чернівецької області та фактично зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно копії паспорту громадянина України заінтересованої особи у справі, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає в с. Тюдів Косівського району (а.с. 7).

ОСОБА_2 хворіє, є особою з інвалідністю І групи загального захворювання, також їй встановлено діагноз: важка деменція внаслідок хвороби Альцгеймера, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААГ №759771 від 30 червня 2022 року, індивідуальною програмою реабілітації інвалідів № 969 від 30 червня 2022 року, консультаційним висновком спеціаліста № 4737, виданим КНП «ПОКЦПЗ ІФ ОР» від 15 червня 2022 року та копією консультації з професором від 11 вересня 2019 року (а.с. 8, 9, 10, 11).

Як вбачається з довідки № 27/14-15/6, виданої Тюдівським старостинським округом Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області від 07 лютого 2024 року, та акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 38/14-16/6, виданого Тюдівським старостинським округом Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області від 07 лютого 2024 року, ОСОБА_1 здійснює догляд за інвалідом І групи, ОСОБА_2 та проживає з хворою на одній житловій площі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12, 13).

Згідно з висновку судово-психіатричного експерта № 11/2025 від 14 січня 2025 року, підекспертна ОСОБА_2 страждає стійким хронічним психічним розладом деменцією внаслідок хвороби Альцгеймера з раннім початком, що згідно МКХ -10 F00.0. Зазначене захворювання позбавляє підекспертну ОСОБА_2 здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними (а. с. 50-54).

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту слід враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753/8671/21 (провадження №61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За частиною першою статті 40 ЦК України фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння; недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод. Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, у тому числі право на свободу та особисту недоторканність, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації (абзац третій, четвертий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року №2-рп/2016).

Відповідно до статті 41 ЦК України над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка.

Статтею 55 ЦК України визначено, що опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Згідно ч. 1 ст. 300 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Відповідно до статті 62 ЦК України опіка або піклування встановлюється за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 63 ЦК України опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.

Відповідно до частини першої статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.

В постанові Верховного Суду від 07 квітня 2022 року у справі №712/10043/20 викладена правова позиція, згідно якої при призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна.

Аналогічні положення зазначені у Правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року №34/166/131/88.

Згідно п. 3.1 Правил опіки та піклування для безпосереднього здійснення опіки та піклування органами опіки та піклування призначається опікун чи піклувальник. При призначенні опікуна (піклувальника) беруться до уваги його можливості виконувати опікунські обов`язки, стосунки між ним та підопічним. Опікун чи піклувальник призначається лише за його згодою і, як правило, з числа родичів чи близьких підопічному осіб. Опікунами (піклувальниками) не можуть бути особи, які: не досягли 18 років; визнані в установленому порядку недієздатними або обмежено дієздатними; перебувають на обліку або лікуються в психоневрологічних та наркологічних закладах; раніше були опікунами чи піклувальниками та з їх вини опіку чи піклування було припинено; позбавлені батьківських прав; інтереси яких суперечать інтересам осіб, що підлягають опіці чи піклуванню; засуджені за скоєння тяжкого злочину.

Виходячи з аналізу частини першої статті 60 ЦК України та частини першої статті 300 ЦПК України обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном.

Призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно вимог Цивільного процесуального кодексу України. При внесенні подання орган опіки та піклування має якнайкраще врахувати інтереси особи, над якою встановлюється опіка (постанова Верховного Суду від 07 квітня 2022 року у справі № 712/10043/20).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Кутської селищної ради від 26 червня 2025 року орган опіки та піклування вважає, що ОСОБА_1 може бути призначений опікуном ОСОБА_2 , у разі визнання її недієздатною особою.

Водночас колегія суддів зауважує, що висновок органу опіки та піклування не містить ознак рішення суб`єкта владних повноважень, оскільки не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії - він не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права та обов`язки, тобто, є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не може бути самостійним засобом захисту порушеного права. Даному документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений.

До аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 500/6325/17, від 04 липня 2018 року у справі № 496/4271/16-а, Верховний Суд у постанові від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15-ц.

Так у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що у висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Кутської селищної ради від 26 червня 2025 року не обґрунтовано необхідність призначення саме ОСОБА_1 опікуном над недієздатною ОСОБА_2 . Фактично вказаний висновок органу опіки та піклування ґрунтується на виявленій ініціативі заявника про призначення його опікуном, не містить обґрунтування відповідності призначення його опікуном інтересам недієздатної, а також не проаналізована фізична можливість ним виконувати обов`язки опікуна, оскільки ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що значно віддалено від місця проживання ОСОБА_2 , яка проживає с. Тюдів, Калуського р-н., Івано-Франківської області.

Акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 07 лютого 2024 року № 38/14-16/6, а також довідка, що видана ОСОБА_1 старостою Тюдівського старостинського округу від 07 лютого 2024 року, про те, що останній дійсно проживає без реєстрації за адресою : АДРЕСА_1 (а. с. 12, 13), суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки такі суперечать змісту вищенаведеного висновку органу опіки і піклування, згідно якого на час проведення обстеження матеріально-побутових умов сім`ї (25 червня 2025 року) за вищевказаною адресою ОСОБА_2 проживає в приватному будинку разом із своїм чоловіком ОСОБА_5 (а. с. 95), вказівки на те, що з недієздатною також проживає і заявник висновок органу опіки і піклування не містить.

Крім того, у вказаному висновку, зазначено, що заявник не має прямих родинних зв`язків із ОСОБА_2 .

Посилання ОСОБА_1 на те, що на даний час він є єдиним опікуном ОСОБА_2 , на увагу суду не заслуговує, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують наявність між ними сімейних зв`язків. Зокрема, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що вони пов`язані спільним побутом, чи мають взаємні права і обов`язки, отже, такі не є членами однієї сім`ї, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про призначення його опікуном ОСОБА_2 .

Визнання сином недієздатної ОСОБА_6 та її донькою ОСОБА_7 вимог щодо призначення ОСОБА_1 опікуном їх матері не може бути беззаперечним доказом можливості виконання останнім обов`язків опікуна ОСОБА_6 .

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції зазначив, що долучений до матеріалів справи висновок органу опіки та піклування не є поданням у розумінні ст. 300 ЦПК України, що суперечить ухвалі суду від 23 травня 2025 року, згідно якої суд зобов`язав орган опіки та піклування подати до суду письмовий висновок про доцільність встановлення опіки відносно ОСОБА_2 та призначити її опікуном ОСОБА_1 є слушним, однак таке порушення не призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Разом з тим ч. 2 ст. 376 ЦПК України визначає, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки за обставинами справи відсутні підстави вважати, що суд першої інстанції неправильно вирішив питання у частині відмови у призначенні ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_2 , апеляційний суд приходить висновку, що вищевказана суперечність, в даному випадку не є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

Доводи апелянта, викладені у апеляційній скарзі, про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його вимог про призначення його опікуном ОСОБА_2 , спростовуються установленими судом обставинами у справі, зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновком суду щодо їх оцінки.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків судів першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 грудня 2025 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта