провадження № 2/166/520/25
РІШЕННЯ

іменем України

04 грудня 2025 року с-ще Ратне

Ратнівський районний суд Волинської області в складі головуючого судді Cвистун О.М., з участю секретаря Заєць Н.П., розглянувши у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Свеа Фінанс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

Представник позивача Паладич А. звернулася у Луцький міськрайонний суд Волинської області із даним позовом, який мотивує тим, що 06 січня 2024 року між ТОВ "1 Безпечне агенство необхідних кредитів" та ОСОБА_1 укладено договір позики № 76187565 (далі Договір позики), за умовами якого позикодавець надав відповідачеві грошові кошти у розмірі 8500 грн на строк 22 днів, шляхом перерахування на банківський рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцеві проценти від суми позики.

ТОВ "1 Безпечне агенство необхідних кредитів" свої зобов`язання за договором виконало та надало позичальнику грошові кошти шляхом їх перерахування на картку позичальниці № НОМЕР_1 , яку остання вказала при оформленні позики. Відповідач у свою чергу не виконав взяті на себе зобов`язання, чим допустила істотні порушення умов договору.

22 травня 2024 року між ТОВ "1 Безпечне агенство необхідних кредитів" та ТОВ "Свеа Фінанс") уклали договір факторингу № 01.02-14/24, за умовами якого останнє набуло право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі за Договором позики. Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу № 01.02-14/24, заборгованість ОСОБА_1 за Договором позики станом на дату відступлення склала 29261,25 грн, з яких: 8500 грн заборгованість за основним боргом; 20761,25 грн заборгованість за відсотками.

Просить стягнути з відповідача заборгованість за Договором позики у розмірі 29261,25 грн, а також судові витрати, що складаються зі сплаченого судового збору в розмірі 2422 грн 40 коп.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.08.2025 справу передано за підсудністю до Ратнівського районного суду Волинської області.

Ухвалою Ратнівського районного суду Волинської області від 15.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, врішено здійснювати розгляд справи без виклику сторін, призначено судове засідання на 17 жовтня 2025 року.

Ухвалою від 17.10.2025 розгляд справи відкладено на 18 листопада 2025 року.

Ухвалою від 18.11.2025 розгляд справи відкладено на 04 грудня 2025 року.

Поштове відправлення надіслане за зареєстрованим місцем проживання відповідача, у якому містились копія ухвали від 15.09.2025, утретє повернулось до суду не врученими через відсутність адресата за вказаною адресою.

За наведних обставин, суд уважає, що за правилами п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України відповідачеві вручена ухвала від 15.09.2025, якою встановлено строк для подання відзиву.

Відповідач у встановлений судом строк відзив на позов не подав, у зв`язку з чим суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом установлено, що 06 січня 2024 року між ТОВ "1 Безпечне агенство необхідних кредитів" та ОСОБА_1 було укладено Договір позики, який підписаний електронним підписом відповідача шляхом відтворення одноразового ідентифікатора m9A4OcoapM.За умовами Договору позики ТОВ "1 Безпечне агенство необхідних кредитів" надає ОСОБА_1 кредит в розмірі 8500 гривень (п. 2.1 Договору позики) строком на 22 дні (п. 2.2 Договору позики) з базовою процентною 2,5%, зниженою процентною ставкою 0,875%, яка застосовується у відповідності до умов Програми лояльності (п. 2.3 Договору позики). Проценти за цим договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок позики, виходячи із строку фактичного користування позикою та до повного погашення заборгованості за договором, проте не довше 90 календарних днів зі спливу первісного строку користування позикою, визначеного договором/додатковими угодами (п. 4 Договору позики). Продовження строку користування позикою здійснюється за зверненням позичальнику в електронній формі через особистий кабінет позичальника шляхом укладення додаткової угоди, що підписується із застосуванням одноразового ідентифікатора кожного разу під час реалізації позичальником такого права (п. 6 Договору позики).

ТОВ "1 Безпечне агенство необхідних кредитів" на виконання умов Договору позики 06 січня 2024 року надало відповідачеві позику в сумі 8500 грн, перерахувавши на платіжну картку № НОМЕР_1 , указану відповідачем у її реквізитах у Договорі позики, що підтверджується довідкою ТОВ "Фінансова компанія "Фінекспрес" № КД-000011684/ТНПП від 20.02.2025.

Згідно з розрахунком ТОВ "1 Безпечне агенство необхідних кредитів" відповідач свої зобов`язання за Договором позики не виконав, грошових коштів на повернення позики не вносив, унаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 29261 грн 25 коп., з яких: 8500 грн тіло позики; 20761 грн 25 коп. відсотки за користування позикою.

Між ТОВ "1 Безпечне агенство необхідних кредитів" та ТОВ "Свеа Фінанс" 22 травня 202 року укладено договір факторингу № 01.02-14/24, відповідно до умов якого ТОВ "1 Безпечне агенство необхідних кредитів" за грошові кошти відступає ТОВ "Свеа Фінанс" права вимоги до боржників, зазначених в реєстрі боржників.

Згідно з витягом з реєстру боржників до договору факторингу № 01.02-93/24 від 22.05.2024 ТОВ "Свеа Фінанс" набуло права грошової вимоги до відповідача за Договором позики в сумі 29261 грн 25 коп., з яких 8500 грн сума заборгованості за тілом; 20761 грн 25 коп. сума заборгованості за процентами.

Відповідач розмір заборгованості за Договором позики, а саме за сумою позики та відсотками не спростував, заперечень щодо правильності розрахунку такої заборгованості не надав.

Установлено, що між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, що виникли з Договору позики.

Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ураховуючи викладене, надаючи оцінки наданим у справі доказам у їх сукупності, встановивши укладення між первісним позикодавцем та відповідачем Договору позики, факт отримання відповідачем позики у сумі 8500 грн, перехід права вимоги до відповідача за Договором позики, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у цій частин та стягнення з відповідача у користь позивача заборгованості за тілом позики в розмірі 8500 грн.

Водночас суд не погоджується з наведеним позивачем розрахунком заборгованості за Договором позики в частині нарахування заборгованості за відсотками з таких підстав.

Так, порядок та підстави нарахування відсотків за користування чужими грошовими коштами, зокрема за кредитними договорами, передбачені статтями 1048 та 1056-1 ЦК України.

Зокрема, ч. 1 ст. 1048 ЦК України установлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 1056-1 ЦК України установлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за "користування кредитом", так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя). Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

З наданого представником позивача розрахунку установлено, що за період поза межами строку позики, первісний позикодавець продовжував нараховувати саме проценти за "користування позикою". Позивачем в позовній заяві зазначено, що підтверджується доданими розрахунками заборгованості, що будь-якої неустойки за договором або інфляційних втрат та процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України відповідачу не нараховувалось.

Пунктом 2 Договору позики, графіком обчислення загальної вартості кредиту, паспортом споживчого кредиту чітко встановлений строк дії договору 22 дні, у період з 06.01.2024 до 27.01.2024. Пролонгація строку договору передбачена п. 6 Договору позики, однак позивач будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач звертався до первісного позикодавця через особистий електронний кабінет та що між сторонами укладалася додаткова угода до матеріалів справи не додав.

Також пролонгація Договору позики не могла відбутися на підставі п. 6.5 Правил надання грошових коштів у позику ТОВ "1 Безпечне агенство необхідних кредитів", оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що саме з цими Правилами ознайомився ОСОБА_1 перед укладенням Договору позики. Роздруківка із сайту первісного позикодавця належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (позикодавця), яка може вносити і вносить відповідні зміни в правила надання грошових коштів у позику, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/1480/17-ц, яку ухвалено з приводу подібних правовідносин, Велика Палата Верховного Суду вказала, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, Велика Палата Верховного Суду погоджується, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

З огляду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, нарахування первісним кредитором відсотків за користування позикою поза межами строку дії договору є безпідставним, тому проценти за користування позикою за Договором позики повинні нараховуватися впродовж 22 днів, а саме з 06 січня 2024 року до 27.01.2024 включно за ставкою 0,875%.

Таким чином, розмір відсотків відповідно до умов Договору позики становить 1636 грн 25 коп. (8500/100х0,875х22).

За наведених обставин з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Свеа Фінанс" підлягає стягненню заборгованість за Договором позики в розмірі 19147 грн, з яких: 10136 грн 25 коп. заборгованість за тілом кредиту, 1636 грн 25 коп. заборгованість за відсотками.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд відповідно до ст. 141 ЦПК України стягує із відповідача на користь позивача документально підтверджені витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог на суму 839 грн 13 коп. (10136,25/29261,25*2422,40).

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 247, 263-265, 274-279, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 512, 514, 526, 549, 610, 611, 625, 629, 1048-1050, 1077 ЦК України, суд

ухвалив :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 у користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Свеа Фінанс" заборгованість у розмірі 10136 (десять тисяч сто тридцять шість) гривень 25 (двадцять п`ять) копійок, з яких 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень тіло позики, 1636 (одна тисяча шістсот тридцять шість) гривень 25 (двадцять п`ять) копійок відсотки за користування позикою.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 у користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Свеа Фінанс" 839 (вісімсот тридцять дев`ять) гривень 13 (тринадцять) копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Свеа Фінанс", , юридична адреса: 03126, м. Київ, б-р Вацлава Гавела, 6;

Відповідач ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Ратнівського

районного суду О.М. Свистун