ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5581/25 Справа № 172/2428/24 Суддя у 1-й інстанції - Філіппов Є. Є. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2025 року у складі судді Філіппова Є.Є.

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІННОВА ФІНАНС" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2024 року ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» звернулося до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 23 липня 2024 року між ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» та ОСОБА_1 укладений договір про надання грошових коштів у позику № у формі електронного документу з використанням електронного підпису, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 10000,00 грн., зі строком дії договору 360 днів, стандартною процентною ставкою 1,5% в день та зниженою 0,9%.

Проте, через неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань, станом на день звернення з позовом до суду, у останньої виникла заборгованість у розмірі 38250,00 грн, яка складається із: 10000,00 грн. заборгованості за тілом кредиту; 23250,00 грн. заборгованості по процентам за користування кредитними коштами та 5000,00 грн. неустойки за кожен день прострочення повернення позики та/або прострочення сплати процентів у строки, яку позивач просив стягнути з відповідача та вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2025 року позов ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» заборгованість за договором позики № в розмірі 33250,00 грн., яка складається із: 10000,00 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 23250,00 грн., заборгованості по процентам за користування кредитними коштами.

В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту та процентів, оскільки фактично отримані та використані останньою кошти в добровільному порядку не повернуті. Відмовляючи у задовленні позову в частині стягнення неустойки за кожень день прострочення поверення позики, суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав та звільнення останьої від такого обов язку.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивачем недоведено факту укладення кредитного договору, до позову не надано належних та допустимих доказів надання кредитних коштів у зазначеному розмірі. З наданих ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» виписок про рух коштів по рахунку неможливо встановити, що позивачем перераховано грошові кошти, на підставі кредитного договору, на який посилається останній. Вказує, що розмір нарахованих процентів, які просить стягнути позивач є несправедливим, неспівмірним та таким, що порушують її права, й матеріали справи взагалі не містять розрахунку заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

На підставі частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судом встановлено, що 23 липня 2024 року між ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» та ОСОБА_1 укладено договір надання грошових коштів у позику №, який підписаний електронним підписом з одноразовим ідентифікатором 2852, за умовами якого відповідач отримала кредит на споживчі (особисті) потреби в розмірі 10000,00 грн. строком на 360 днів, та зобов`язалася повернути шляхом сплати платежів кожні 30 днів, зі сплатою процентів за користування, а також виконати інші обов`язки, передбачені договором.

Відповідно до пункту 2.6. договору про надання грошових коштів у позику №, тип процентної ставки - фіксована. За користування кредитом нараховуються проценти відповідно до наступних умов: стандартна процентна ставка становить 1.5% в день та застосовується у межах строку кредиту 360 днів.

Згідно приведеного розрахунку заборгованості за кредитом, наявного в матеріалах справи, відповідач має заборгованість у розмірі 38250,00 грн., з яких 10000,00 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту, 23250,00 грн. - сума заборгованості по процентам за користування кредитним коштами, 5000,00 грн. неустойка за кожен день прострочення повернення позики та/або прострочення сплати процентів у строки.

За приписами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частини 1 статті 626 ЦК України).

В силу частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У розумінні положень частини 1 статті 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Відповідно до частин 1, 3, 4, 7 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (частина 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20 (провадження № 61-18967св20), які, відповідно до вимог частини 4 статті 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, оскільки позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів та стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентів, яка не спростована боржником. Відмовляючи в іншій частині позову щодо стягнення пені, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, оскільки боржники звільняються від обов`язку сплати пені у період з 24 лютого 2022 року до тридцятого дня після скасування/припинення дії воєнного стану на території України, як передбачено пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази укладення кредитного договору саме з відповідачем, є необґрунтованими, так як вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.

У свою чергу, доказів того, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки на яку первісним кредитором здійснювалося перерахування позичених грошових коштів, номер телефону) були використані товариством для укладення кредитного договору від її імені до суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції не надані.

Також, враховуючи умови надання кредитних коштів, колегія суддів зазначає, що саме боржник має доступ до свого рахунку, зазначеного в договорі, і вона мала можливість представити суду виписку з свого рахунку в підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладеного договору.

Слід звернути увагу, що кредитний договір було підписано ОСОБА_1 за допомогою одноразового ідентифікатора 2852. Крім того, саме відповідачем було зазначено номер банківського рахунку, на який вона бажала отримати кредитні кошти, а саме: НОМЕР_1 . На виконання ухвали суду першої інстанції, АТ КБ ПриватБанк надало інформацію, що на ім`я ОСОБА_1 було емітовано картку № НОМЕР_2 та надано виписку по рахунку, з якої вбачається, що 23 липня 2024 року на картку № НОМЕР_2 було дійсно здійснено переказ кредитних коштів в розмірі 10000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надав належних доказів перерахування коштів відповідачу, не заслуговують на увагу та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема квитанцією до платіжної інструкції №19927-1354-125507617 ТОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ», яка адресована ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» та в якій повідомлено, що відповідно до договору, здійснено за дорученням ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» наступні успішні перекази коштів на картки клієнтів, зокрема 23 липня 2024 року поповнено картку НОМЕР_1 , на суму 10000,00 грн., номер транзакції .

Крім того, не може бути підставою для відмови у позові те, що подані ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» докази на підтвердження суми боргу не є документами первинного бухгалтерського обліку, оскільки товариство не є банківською установою, то, відповідно, позбавлене можливості відкривати будь-які рахунки для клієнтів, і, як наслідок, формувати платіжні доручення та виписки за такими рахунками не може. При цьому, чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором, на підставі якого суд позбавлений можливості перевірити правильність нарахування сум, колегія суддів оцінює критично, оскільки відповідний розрахунок заборгованості був витребуваний судом та знаходиться в матеріалах справи на аркуші 142, а також наведений безпосередньо у тексті позову із зазначенням усіх необхідних складових розрахунку, який конкретизований та містить інформацію за усіма складовими, що забезпечує можливість перевірки такого розрахунку судом.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не керувався нормами Закону України «Про захист прав споживачів» та не звернув увагу, що розмір процентів за кредитним договором є значно завищеним у співвідношенні до розміру тіла кредиту, є помилковими, оскільки, проценти за користування кредитом визначено відповідно до положень статей 1048, 1054, 1056-1 ЦК України умовами кредитного договору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 вказано, що відповідно до частини 1 статті 1048 та частини 1 статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені кредитом проценти припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частини 2 статті 1050 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що за умовами кредитного договору позивач обґрунтовано нараховував проценти в межах строку, що відображено у розрахунку заборгованості, та не суперечить встановленим обмеженням, передбаченим положеннями статті 21 Закону України «Про споживче кредитування» та не є компенсацією у разі невиконання зобов`язань за договором у розумінні пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Однак, дана норма стосується щодо вимог про нарахування пені.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення позивачем положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є помилковими, оскільки у розумінні положень статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно статті 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Суддя: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна