ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1536/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/999/24 Категорія: 304020000 Кондрацька Н.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Новікова О.М.

секретар: Івануса А.Д.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

особа, що подає апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Павленко Мар`яна Василівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Павленко Мар`яни Василівни на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 березня 2025 року, суддя Кондрацька Н.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину фраудаторним,

в с т а н о в и в :

Адвокат Весеньов Є.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, серія та номер 6325, виданий 23.11.2023, видавник Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєва І.Ю.

В обґрунтування вимог позовної заяви вказував, що 09.10.2021 ОСОБА_1 надав в борг ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 491 000 грн, що на момент передачі було еквівалентно 16 120 євро. Кошти були отримані для потреб сім`ї. На підтвердження факту отримання коштів у борг, 09.10.2021 відповідачем надано розписку. Дружиною ОСОБА_3 є ОСОБА_2 , з якою він перебуває у шлюбі з 19.09.2014 року. У зв`язку з неповерненням боргу, позивач звернувся до відповідачів з відповідним позовом до Драбівського районного суду Черкаської області. Після отримання позову про стягнення коштів за борговою розпискою, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 23.11.2023 подарували належну їм на праві власності квартиру, на яку можна було звернути стягнення, своїй доньці ОСОБА_4 . Таким чином, позивач вважав, що відповідачі з метою уникнення майнової відповідальності за розпискою подарували набуту у шлюбі квартиру своїй доньці.

Під час судового розгляду справи в Драбівському районному суді Черкаської області було встановлено, що ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 не повідомили нотаріуса про те, що відносно них розглядається справа про стягнення з них грошових коштів в солідарному порядку.

Тому позивач наголошував, що відповідачі, приховавши від нотаріуса інформацію про наявність відносно них судової справи про стягнення з них як подружжя грошових коштів за розпискою, строк виконання якої настав, з метою уникнення майнової відповідальності, подарували квартиру, придбану ними в шлюбі, своїй дочці, що вказує на ознаки фраудаторного правочину.

Також позивач звертав увагу, що рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 29.01.2024 року, було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 586 281,28 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 березня 2025 року позов задоволено. Визнано недійсним (фраудаторним) Договір дарування від 23.11.2023, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені якої діяв законний представник батько ОСОБА_3 , за яким було подаровано ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 (посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю., зареєстровано у реєстрі за № 6325.)

Задовольняючи позов, суд мотивував тим, що на час безоплатного відчуження, 23.11.2023, своїй малолітній доньці квартири, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було достеменно відомо про наявність судової справи щодо стягнення з них грошових коштів за борговою розпискою. Суд виснував, що укладення особою, яка має боргові зобов`язання, договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від звернення стягнення на нього в рахунок відшкодування коштів свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, яка безпосередньо передбачена таким правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а сам по собі факт укладення договору дарування з дотриманням визначеного законом порядку та державної реєстрації за обдарованим права власності на спірну квартиру, не може слугувати підтвердженням реального настання правових наслідків, обумовлених оспорюваним правочином, оскільки дії сторін були спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно з метою його приховування від звернення стягнення на це майно, отже такі дії сторін були явно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення задоволення вимог кредитора.

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Павленко М.В., яка представляє інтереси ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення повністю та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що набуття квартири за адресою: АДРЕСА_2 здійснено не за рахунок коштів спільного сімейного бюджету, оскільки дана квартира була подарована відповідачці її бабусею, яка успадкувала цю квартиру. Відповідачка не була обізнана, що замість договору дарування був укладений договір купівлі-продажу, оскільки при укладенні договору ні обдарованого, ні дарувальника через її похилий вік, особисто не було, а її інтереси як обдарованої при укладенні договору представляв чоловік ОСОБА_3 .

Звертає увагу колегії суддів, що на момент укладення оспорюваного договору дарування квартири, відповідачка не була ознайомлена з тим, що в суді перебувала цивільна справа про стягнення боргу за розпискою, колишній чоловік ОСОБА_3 приховав від неї, як факт отримання коштів в борг, так і про наявність судового провадження. Крім того, кошти, отримані ним в борг він використав на власні потреби, а не на потреби сім`ї.

Скаржник наголошує на тому, що ОСОБА_2 на момент укладення спірного договору дарування не знала про наявність відносно неї судової справи, а тому в неї не було мети ухилитися від майнової відповідальності, якої, як встановив суд апеляційної інстанції у постанові від 02.05.2024 у справі № 692/1109/24, у відповідачки не має. Відсутній і факт приховування будь-якої інформації від нотаріуса.

За викладених обставин оспорюваний правочин не може вважатись фраудаторним.

Також скаржник зауважує, що договір дарування не вчинявся у межах справи про банкрутство та у період відкритого виконавчого провадження.

Крім того, скаржник вказує на процесуальні порушення, допущені судом, зокрема відсутність дати складання повного тексту рішення, відсутність даних про доставку електронного документу до електронного кабінету суду за яким зареєстрована відповідач.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_1 адвокат Весеньов Є.В. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Крім того, просить стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача витрати на правничу допомогу, орієнтовний розрахунок якої складає 40 000 грн.

Відзив на апеляційну скаргу мотивує тим, що судом встановлено факт придбання сторонами спірної квартири в шлюбі, а отже, презюмується спільність права власності на неї, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема в судовому порядку.

Відповідачкою не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на вказану кватиру, яка не припиняється і у випадку розірвання шлюбу.

ОСОБА_2 , заперечуючи проти факту, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністю, посилається на те, що вона була упевнена про укладення в 2015 році договору дарування квартири, оскільки не була присутня під час укладення договору та її інтереси представляв чоловік.

Суду не було надано жодних доказів, що ОСОБА_2 не було відомо про укладення договору купівлі-продажу квартири 20.09.2015. Як не спростовано надання нею довіреності ОСОБА_3 на вчинення таких дій, що свідчить саме про бажання настання таких наслідків.

На вчинення всіх правочинів щодо квартири за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 надавав нотаріально завірену згоду на вчинення таких правочинів, що підтверджує правовий режим володіння цим нерухомим майном з ОСОБА_2 на правах спільної сумісної власності.

Крім того, представник позивача звертає увагу, що ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 не звертались до суду з метою спростування правомірності договору купівлі-продажу квартири від 12.09.2015.

В обґрунтування доводів щодо набуття за спільні кошти подружжям майна у спільну сумісну власність, представник позивача наводить висновки, викладені в постанові Верховного Суду у справі № 712/3590/22 від 03.06.2024, відповідно до яких наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого з подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. За таких обставин суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Також адвокат вказує на безпідставність твердження відповідачки про те, що вона не була обізнана про розгляд справи щодо солідарного стягнення боргу з неї та ОСОБА_3 в Драбівському районному суді Черкаської області.

Судом встановлено, що 28.11.2023 відповідачем ОСОБА_2 до суду було направлено відзив на вказаний позов.

При розгляді даної справи ОСОБА_2 не змогла пояснити суду, як вона могла подати відзив на позов, який, зі слів відповідачки, вона не отримувала.

Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та законність оскаржуваного рішення, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Частиною 5 ст. 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з положенням ст. 204 ЦК України презюмується правомірність правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК Укра їни передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст. 717 ЦК України).

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 09.10.20120 ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 в борг кошти в сумі 491 000 грн, що на момент передачі було еквівалентно 16 120 євро. Кошти зобов`язався повернути до 09.10.2023. Вказані обставини підтверджуються копією розписки від 09.10.2020 про отримання грошових коштів в борг. (т.1 а.с. 8).

Згідно з копією свідоцтва про шлюб від 19.09.2014, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 19.09.2014 зареєстрували шлюб (т. 1 а.с. 87).

Сторони мають спільну доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 11.04.2022 (т. 1 а.с. 88).

Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 12.09.2015 ОСОБА_6 , який діє від свого імені та від імені ОСОБА_7 , іменовані як представник продавця та продавець, та з іншого боку ОСОБА_3 , який діє від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої 18.07.2015 приватним нотаріусом Степаненко А.М., іменований як представник покупця, уклали договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 (далі квартира) (т.1 а.с. 164).

Згідно даного договору продаж квартири вчинено за 155 716 грн., які отримано представником продавця, продавцем від представника покупця до підписання договору.

Представник покупця не приховав обставини, що мають істотне значення, а представник продавця свідчить про відсутність недоліків, які значно знижують цінність та можливість використання за цільовим призначенням квартири.

Крім того, відповідно до п. 3.3. цього договору придбання квартири вчиняється за письмовою згодою чоловіка покупця ОСОБА_3 , викладеної у вигляді заяви.

Як вбачається із заяви від 18.07.2015, яку посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М., ОСОБА_3 надав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на придбання та укладення договору купівлі-продажу квартири. ОСОБА_3 роз`яснено, що згідно ст.ст. 60-65 СК України, майно, яке набуте під час шлюбу є їх спільною власністю, володіння, користування і розпорядження одним з подружжя таким майном здійснюється за згодою другого (т.1 а.с.219).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.09.2015 ЕКВ 311018, здійснено реєстрацію права власності вказаної квартири за ОСОБА_2 .

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 не було відомо, що замість договору дарування було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, оскільки її інтереси як покупця представляв її чоловік - ОСОБА_3 , діючи на підставі нотаріальної довіреності, яка була видана на вчинення відповідного договору.

Вказаний договір купівлі-продажу не був надалі оспорений ОСОБА_2 , а тому доводи її представника в апеляційній скарзі стосовно помилковості розуміння відповідачкою правової природи договору не заслуговують на увагу.

Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу, продаж квартири здійснено за 155 716 грн, які були внесені представником покупця представнику продавця до моменту підписання договору.

Оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на час укладення договору купівлі-продажу перебували у шлюбі, тому кошти внесені за квартиру, як і придбана квартира, є спільною сумісною власністю, що також підтверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_3 від 18.07.2015, якою він надав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на придбання та укладення договору купівлі-продажу квартири.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Презумпцію спільності майна відповідачкою не спростовано.

З огляду на викладене, твердження скаржника про набуття квартири не за кошти спільного сімейного бюджету, оскільки квартира була подарована ОСОБА_2 її бабусею, спростовуються матеріалами справи.

Згідно Договору дарування від 23.11.2023, який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю., ОСОБА_2 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_3 прийняв у дар на ім`я малолітньої ОСОБА_5 спірну квартиру (т.1 а.с. 163).

Відповідно до п. 9 цього договору, його вчинено за заявою-згодою ОСОБА_3 від 23.11.2023, яка посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю., згідно якої він попередньо ознайомлений з вимогами чинного цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, а також з вимогами ст.ст. 60, 61, 62, 63, 65 Сімейного кодексу України, надав згоду своїй дружині - ОСОБА_2 на укладення договору дарування квартири, за яким вона дарує квартиру. Укладення даного договору є в інтересах сім`ї (т.1 а.с. 171).

Згідно відповіді Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради від 17.11.2023 № 7868/01.03-0, наданої приватному нотаріусу Алєксєєвій І.Ю., станом на 17.11.2023 у квартирі зареєстрована малолітня дитина ОСОБА_5 .

Рішенням Служби у справах дітей Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 16.11.2023 № 440 вирішено, що розглянувши заяву батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо надання дозволу матері на дарування, а батькові на прийняття у дар на ім`я малолітньої ОСОБА_5 квартири, беручи до уваги рішення комісії з питань захисту прав дитини від 10.11.2023 та рішення комісії з питань захисту прав дитини від 15.11.2023, надано дозвіл матері на дарування, а батькові прийняти в дар на ім`я малолітньої ОСОБА_5 , 2015 року народження, квартири, користувачем якої вона є і залишається.

Згідно з матеріалами судової справи № 692/1103/23 Драбівського районного суду Черкаської області, дослідженими судом першої інстанції, 24.10.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою.

Ухвалою Драбівського районного суду Черкаської області від 26 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі та призначене судове засідання на 16.11.2023. Судом здійснено направлення повідомлень разом з копіями позовної заяви кожному з відповідачів, які отримав ОСОБА_3 31.10.2023 особисто під підпис та 02.11.2023 він отримав конверт разом з копією позовної заяви з додатками за ОСОБА_2 , за адресою її проживання та реєстрації.

29.11.2023 ОСОБА_2 направлений на адресу Драбівського районного суду Черкаської області відзив на позовну заяву, який був зареєстрований у суді 01.12.2023.

У подальшому судом направлялись повідомлення відповідачці на її електронну адресу та надсилались смс повідомлення на мобільний номер телефону, які вказувались нею у відзиві.

За встановлених судом обставин, доводи скаржника щодо необізнаності ОСОБА_2 про подану ОСОБА_1 позовну заяву з вимогами про солідарне стягнення з неї та ОСОБА_3 коштів, наданих останньому в борг, є безпідставними та спростовуються викладеним.

Крім того, при розгляді справи, відповідачка не змогла надати суду пояснення, як вона подала відзив на позовну заяву, при цьому стверджуючи, що позов з додатками не отримувала.

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 29.01.2024 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 586281,28 грн. у рахунок погашення заборгованості за борговою розпискою від 09.10.2021, вирішено питання судових витрат.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 02.05.2024 рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 29 січня 2024 року в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 про солідарне стягнення боргу за розпискою - скасоване та ухвалене у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про солідарне стягнення боргу за розпискою відмовлено, у решті рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - залишено без змін.

Враховуючи, що ОСОБА_2 була повідомлена про наявність судового провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, подала відзив на позов, що не спростовано нею в суді першої інстанції, тому твердження скаржника, що на момент укладення спірного договору дарування ОСОБА_2 не знала про наявність відносно неї судової справи, а тому в неї не було мети ухилитися від майнової відповідальності, колегія суддів оцінює критично.

Також, за наведених обставин, колегія суддів відхиляє як безпідставні твердження скаржника про відсутність факту приховання від нотаріуса інформації щодо наявності відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовного провадження, де вони виступають відповідачами за борговими зобов`язаннями. Той факт, що постановою Черкаського апеляційного суду від 02.05.2024 скасовано рішення Драбівського районного суду Черкаської області в частині солідарного стягнення боргу з ОСОБА_2 та відмовлено у позові в цій частині, не спростовує ту обставину, що на момент укладення оспорюваного договору дарування квартири, в суді перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, про наявність якої ОСОБА_2 була обізнана, що підтверджено матеріалами справи № 692/1103/23, дослідженими судом, та не спростовано нею, натомість такі обставини не були повідомлені нотаріусу при укладенні договору дарування.

Отже, після подання ОСОБА_1 до суду позовної заяви про стягнення боргу солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , будучи достеменно обізнаними про наявність в суд відкритого провадження за даною позовною заявою, останні уклали між собою оспорюваний договір дарування квартири, за яким квартира перейшла у власність їх малолітньої доньки ОСОБА_5 , інтереси якої представляв батько ОСОБА_3 .

Таким чином, укладаючи договір дарування квартири, боржник ОСОБА_3 фактично зменшив свою платоспроможність перед кредитором - позивачем у справі ОСОБА_1 за існуючим борговим зобов`язанням, яке він не виконав в добровільному порядку коли настав строк виконання, в зв`язку з чим позикодавець звернувся в суд з позовом про стягнення боргу з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як солідарного боржника. Як правильно виснував суд, такі дії відповідачів є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог кредитора, оскільки відповідачі, уклавши оспорюваний правочин, вивели майно з своєї власності, що у майбутньому б ускладнило повернення коштів за рішенням суду. Тобто фактично метою укладення договору дарування квартири, як обґрунтовано встановив суд, було приховання майна від звернення стягнення на нього в рахунок непогашеного боргу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, що укладенням спірного договору дарування його сторонами будь-яких дій на виконання такого правочину не вчинено, оскільки квартира, як до, так і після укладення договору фактично перебуває у володінні та користуванні відповідачки ОСОБА_2 , що також свідчить про навмисне укладення спірного договору з метою вивести квартиру з власності відповідачів по справі для уникнення можливого звернення стягнення на неї в рахунок погашення боргу.

Водночас, відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади від 07.11.2023, малолітня ОСОБА_5 продовжувала проживати в квартирі як до укладення договору дарування, так і після нього.

За викладених обставин, висновки суду щодо наявності в укладеному договорі дарування квартири від 23.11.2023 ознак фраудаторного правочину є вмотивованими та правильними, оскільки сторони договору, укладаючи оспорюваний договір діяли очевидно недобросовісно та зловживаючи правом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду, колегія суддів враховує судову практику Верховного Суду, яка є усталеною у справах про визнання правочинів недійсними.

Так, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову кредитора (позикодавця) про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора й направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. За висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Верховним Судом враховано, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже виникло право вимоги до поручителя основного боржника у зв`язку з його неплатоспроможністю (Постанова КЦС ВС від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17).

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України (Постанова ВП ВС від 3 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц).

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20).

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора (постанова Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20).

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22).

В Дигестах, наприклад, вказувалося, що juris praecepta sunt haec: honeste vivere, alterum non laedere, suum cuique tribuere (норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах). Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18).

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що уклавши безоплатний правочин - договір дарування кватири від 23.11.2023, за яким відповідач ОСОБА_2 передала в дар квартиру своїй малолітній доньці ОСОБА_5 , 2015 р.н., інтереси якої представляв її батько ОСОБА_3 - відповідач у даній справі та у справі про стягнення боргу за розпискою, в той час, як в суді була відкрита цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення боргу за розпискою, про яку відповідачі буди достеменно обізнані, усвідомлюючи можливість звернення стягнення на квартиру в рахунок погашення боргу в зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань з повернення боргу в добровільному порядку, відповідачі діяли очевидно всупереч принципам добросовісності та зловживали правом стосовно кредитора, намагаючись уникнути відповідальності за зобов`язаннями, та перешкодити виконанню судового рішення про стягнення з них боргу шляхом реалізації належного ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності майна. Тобто укладенням оспорюваного договору сторони фактично приховали своє нерухоме майно, чим зменшили платоспроможність перед кредитором.

Тому колегія суддів погоджується з висновками суду, які зроблені внаслідок повного та всебічного розгляду справи, про недійсність оспорюваного правочину, внаслідок його фраудаторності, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду.

Твердження скаржника про наявність процесуальних порушень, зокрема відсутність дати виготовлення повного тексту постанови, відсутність даних про доставку електронного документу до електронного кабінету суду за яким зареєстрована відповідач були враховані судом при поновленні строку на апеляційне оскарження та відкритті апеляційного провадження у справі. Водночас вказані процесуальні порушення не є підставою для скасування або зміни рішення суду, оскільки не призвели до неправильного вирішення справи.

Доводи скаржника про те, що оспорюваний договір дарування був укладений не в справах про банкрутство та не під час виконавчого провадження не спростовує висновки суду щодо недійсності правочину, а судова практика Верховного Суду вказує на те, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справах Проніна проти України, Серявін та інші проти України).

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції зробив правильні висновки щодо оспорюваного договору дарування, визнавши його недійсним (фраудаторним), оскільки дії відповідачів з його укладення були явно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення за доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Павленко Мар`яни Василівни залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 березня 2025 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови суду складено 04 грудня 2025 року.

Судді: Ю.В. Сіренко

Н.І. Гончар

О.М. Новіков