ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

розглянувши у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в його інтересах представником адвокатом Бахмат Олександром Ігоровичем,

на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 20 травня 2025 року постановлене суддею Андрієць Д.Д. (повний текст складено 29 травня 2025 року),

у справі за позовом заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області в інтересах Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів,

в с т а н о в и в:

09.10.2024 заступник керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області, який діє в інтересах Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області звернувся в суд із указаним позовом, уточнивши заявлені вимоги заявою від 19.11.2024.

В обґрунтування підстав позову зазначає, що ОСОБА_1 набув право власності на об`єкт нерухомого майна - незавершене будівництво за адресою: проспект Лесі Українки (квартал 285). Станом на день звернення до суду відповідачем не було оформлено право користування земельною ділянкою.

Указаний об`єкт нерухомості знаходиться на сформованій земельній ділянці комунальної форми власності площею 5083 кв.м, кадастровий номер :02:003:0234, з цільовим призначенням - для закінчення будівництва, експлуатації та обслуговування торгових рядів промислової групи товарів.

Зазначає, що відповідач не є власником або постійним землекористувачем земельної ділянки, а отже суб`єктом плати у формі земельного податку, а тому єдиною можливою для нього формою здійснення плати за землю є орендна плата, яка ним у період із 01.06.2021 по 31.05.2024 не сплачувалася.

Тим самим відповідач використовував земельну ділянку без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до вимог ст.ст.125, 126 ЗК України, унаслідок чого зберіг у себе майно грошові кошти.

Кременчуцькою міською радою здійснено розрахунок безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати з урахуванням нормативної грошової оцінки земельної ділянки, ставки річної орендної плати, коефіцієнту складних інженерно-геологічних умов, коефіцієнту розміру земельної ділянки та відсотку строку оренди, що склав 442 845,67 грн., заявлених до стягнення із відповідача на користь Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області у порядку статті 1212 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_1 заявив клопотання про відстрочку виконання рішення суду, обґрунтовуючи його неможливістю отримання заробітку та призначення ІІ групи інвалідності.

Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 20.05.2025 позов задоволено.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області кошти в розмірі 396 932,21 грн.

Повернуто Полтавській обласній прокуратурі переплачену суму судового збору в розмірі 5 117,17 грн.

Компенсовано за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України Полтавській обласній прокуратурі судові витрати в сумі 5 953,98 грн.

Відмовлено у задоволенні клопотання про відстрочку виконання рішення суду.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що прокурором доведено обставини безпідставного збереження відповідачем коштів, які він повинен був сплатити до місцевого бюджету як орендну плату.

Відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача про відстрочення виконання судового рішення, сул першої інстанції виходив із того, що відповідачем не надано доказів, які б достеменно підтверджували відсутність у нього доходу.

Відповідач, в інтересах якого діє представник - адвокат Бахмут О.І,. оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення не було установлено усіх землекористувачів спірної земельної ділянки. При цьому, поза увагою суду першої інстанції залишилися надані стороною відповідача докази, зокрема, рішення Кременчуцької міської ради від 02.03.2017, яким надано згоду на поділ земельної ділянки площею 5083 кв.м (кадастровий номер :02:003:0234), що перебувала в користуванні ТОВ «Крона-90» для закінчення будівництва торгових рядів промислової групи товарів в кварталі АДРЕСА_1 на дві земельні ділянки площею 4970 кв.м для закінчення будівництва об`єкту незавершеного будівництва та площею 113 кв.м для закінчення будівництва торгових рядів промислової групи товарів, у зв`язку з відсутністю обґрунтування площі земельної ділянки, необхідної для обслуговування об`єкта незавершеного будівництва.

Указаним рішенням позивачу було рекомендовано звернутися до Кременчуцької міської ради із заявою про надання згоди на поділ земельної ділянки з урахуванням площі, необхідної для закінчення будівництва об`єкту незавершеного будівництва, та з урахування прав та інтересів інших власників нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці.

Також поза увагою районного суду залишився наданий відповідачем кадастровий план земельної ділянки виконаний у 2017 році, на якому наявні інші споруди, що не належать відповідачу.

Просить врахувати, що в ході судового розгляду, у відзиві до позовної заяви, стороною відповідача, було зазначено, що при виїзді на територію даної земельної ділянки було виявлено інші споруди (не належні ОСОБА_1 та не відображені на долученому кадастровому плані), які знаходяться поруч із об`єктом нерухомості, що належить відповідачу, і стороні відповідача невідомо, чи знаходяться вони на спірній земельній ділянці.

Наголошує, що Кременчуцька міська рада при обрахуванні збитків не здійснила обстеження земельної ділянки. Тоді як сума збитків була зменшена пропорційно до площ зазначених у поданому позивачем кадастровому плані (станом на 2017 рік), без проведення об`єктивно обстеження та перевірки відомостей поданих відповідачем. Відповідні доводи відповідача районний суд безпідставно до уваги не прийняв та в ході розгляду справи не встановив коло співвідповідачів, які користуються даною земельною ділянкою ні площі інших об`єктів на території даної земельної ділянки.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21.07.2025 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено до розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 25.07.2025.

22.08.2025 до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області на апеляційну скаргу, яку просить залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване.

04.12.2025 до Полтавського апеляційного суду надійшло клопотання представника відповідача адвоката Бахмата О.І. про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача ОСОБА_1 .

У суді апеляційної інстанції прокурор проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Інші учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи у судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися, що з огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд встановив наступне.

Із матеріалів справи убачається, що 15.08.2015 приватним нотаріусом Кременчуцького міського округу нотаріального округу Ганночкою О.В. посвідчено договір купівлі-продажу, об`єкта незавершеного будівництва, серія та номер: р. № 2668 за умовами якого ОСОБА_1 набув право власності об`єкт незавершеного будівництва, за адресою: АДРЕСА_1 . Указаний об`єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці комунальної власності з кадастровим номером № :02:003:0234, цільове призначення: для закінчення будівництва, експлуатації та обслуговування торгових рядів промислової групи. /а.с.23-26/

Згідно з проведеним розрахунком (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог), сума завданих позивачу збитків за період з 01.06.2021 по 31.05.2024 становить 396 932,21 грн./а.с.85-89/

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив із того, що розміщення нерухомого майна на земельній ділянці, яка належить іншій особі, свідчить про фактичне користування такою земельною ділянкою. Натомість матеріалами справи підтверджується те, що у визначений позивачем період відповідачем не було належним чином оформлено права користування земельною ділянкою, на якій розташовано об`єкт нерухомого майна, власником якого він є, що призвело до безоплатного користування земельною ділянкою.

При цьому суд першої інстанції прийняв до уваги те, що новий розрахунок було проведено позивачем з урахуванням ставки у 3% від нормативної грошової оцінки землі, на що у відзиві посилався представник відповідача.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги їх правильність не спростовують, зводяться до загального цитування норм матеріального права та переоцінки доказів на власну суб`єктивну користь.

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до положень статті 80 ЗК України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

За змістом статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно з пунктом в) частини першої статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Частиною першою статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. При цьому орендна плата справляється у грошовій формі.

У пункті 289.1 статті 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, і не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки (пункт 288.5 статті 288 ПК України).

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, а також застосування передбачених законом способів захисту прав.

Згідно із частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, у випадку використання земельної ділянки комунальної власності без оформлення договору оренди, власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію розміру неотриманої орендної плати за користування земельною ділянкою в порядку, визначеному статтею 1212 ЦК України.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Для кондикційних зобов`язань важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України).

Зазначений правовий висновок відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постановах: від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 та висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 02.06.2021 у справі №201/2956/19.

У спорах про стягнення грошових коштів за користування земельною ділянкою до моменту оформлення особою права користування такою земельною ділянкою власник має право на отримання безпідставно збережених грошових коштів у порядку статті 1212 ЦК України. Тобто в такому разі суд виходить з того, що фактичний користувач земельної ділянки без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе грошові кошти, які мав заплатити за користування нею, отже, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц та від 20.09.2018 у справі №925/230/17).

Згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-81, 89, 228, 229, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів.

Згідно зі статтями 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц).

При постановленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції дотримався наведених вимог норм матеріального та процесуального права, дійшовши обґрунтованого висновку, що у спірний період відповідачем не було належним чином оформлено права користування земельною ділянкою, на якій розташовано об`єкт нерухомого майна, власником якого він є, що призвело до безоплатного користування земельною ділянкою.

Доводи апеляційної скарги щодо не встановлення кола можливих співвідповідачів, які користуються даною земельною ділянкою, а також площі інших об`єктів на території такої земельної ділянки, ґрунтуються на припущеннях, а тому апеляційним судом до уваги не приймаються. Зокрема, в контексті того, що саме відомості є Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є належними доказами для підтвердження факту права власності на об`єкт нерухомого майна.

Інформація про інших власників та наявності інших об`єктів нерухомого майна на спірній земельній ділянці Державний реєстр речових прав на момент постановлення оскаржуваного рішення не містив, а тому доводи апеляційної скарги щодо доцільності фактичного огляду земельної ділянки колегію суддів до уваги не приймаються.

Обґрунтованих заперечень щодо складеного 12.11.2024 виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради розрахунку суми безпідставно збережених коштів відповідачем не надано, як і не спростовано застосовано методику та вартісні показники.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення районного суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах представником адвокатом Бахмат Олександром Ігоровичем, - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 20 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04.12.2025.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак