Номер провадження: 22-ц/813/2151/25
Справа № 501/4157/23
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю:

секретаря Чеботар А.Г,

апелянта ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_1 адвоката Артем`євої К.М.,

представника ОСОБА_2 адвоката Пудлінської Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Артем`єва Кристина Миколаївна, на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 21 травня 2024 року, повний текст якого складено 28.05.2024 року та ухваленого під головуванням судді Пушкарського Д.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя,

встановив:

11.10.2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя, просила суд:

-встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю без шлюбу в період з січня місяця 2004 року по 26 липня 2010 року;

-визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 квартиру, загальною площею 151, 4 кв.м., житловою площею 86, 8 кв.м., що складається в цілому з житлових кімнат, зазначених на плані: «3» площею - 20, 8 кв.м., «4» - 30, 4 кв.м., «6» - 35, 6 кв.м., житловою площею 86, 8 кв.м., передпокію «1» - 13, 7 кв.м., санвузла «2» - 5, 7 кв.м., коридору -«5» - 3, 2 кв.м., кухні «7» - 24, 3 кв.м., лоджії - 5, 4 кв.м., лоджії - 12, 3 кв.м., загальною площею 151, 4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 8);

-в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на 1/2 (одну другу) частину квартири, загальною площею 151, 4 кв.м., житловою площею 86, 8 кв.м., що складається в цілому з житлових кімнат, зазначених на плані: «3» площею - 20, 8 кв.м., «4» - 30, 4 кв.м., «6» - 35, 6 кв.м., житловою площею 86, 8 кв.м., передпокію «1» - 13, 7 кв.м., санвузла «2» - 5, 7 кв.м., коридору -«5» - 3, 2 кв.м., кухні «7» - 24, 3 кв.м., лоджії - 5, 4 кв.м., лоджії - 12, 3 кв.м., загальною площею 151, 4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 8);

-в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 (одну другу) частину квартири, загальною площею 151, 4 кв.м., житловою площею 86, 8 кв.м., що складається в цілому з житлових кімнат, зазначених на плані: «3» площею - 20, 8 кв.м., «4» - 30, 4 кв.м., «6» - 35, 6 кв.м., житловою площею 86, 8 кв.м., передпокію «1» - 13, 7 кв.м., санвузла «2» - 5, 7 кв.м., коридору -«5» - 3, 2 кв.м., кухні «7» - 24, 3 кв.м., лоджії - 5, 4 кв.м., лоджії - 12, 3 кв.м., загальною площею 151, 4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 8).

-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору в розмірі 13 420,00 грн.

Позовні вимоги були обгрунтовані тим, що в період з січня 2004 року по 26.07.2010 року вона проживала із відповідачем однією сім`єю без шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_6 .

27.07.2010 року сторони уклали шлюб (т.1, а.с.15).

За час спільного проживання однією сім`єю без шлюбу сторони за спільні кошти набули у власність квартиру, загальною площею 151, 4 кв.м., житловою площею 86, 8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач посилалась на те, що спірна квартира придбавалася сторонами під час фактичних шлюбних відносин і на неї розповсюджується режим спільного сумісного майна подружжя, а тому вона підлягає поділу між сторонами в рівних частках.

Крім того, позивач зазначала, що 11.03.2013 року відповідач подарував їй вищевказану квартиру, однак рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 01.12.2020 року у цивільній справі № 501/1867/18, яке набрало законної сили, цей договір було визнано недійсним. Таким чином, спірна квартира повернулася у власність відповідача.

Позивач також зазначала, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 10.07.2019 року у цивільній справі № 501/1714/19 шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Позивач зверталася до відповідача з проханням оформити на неї 1/2 частину їх спільного майна, проте відповідач не погоджувався на такий поділ, посилаючись на те, що спірне майно є його особистою приватною власністю. Крім того, в межах виконавчого провадження, в якому позивачка не є боржницею, було накладено арешт на нерухоме майно, частка якого належить позивачці як співвласнику спільного сумісного майна подружжя.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 21.05.2024 року позов ОСОБА_3 було задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 однією сім`єю без шлюбу в період з січня місяця 2004 року по 26.07.2010 року.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (післяшлюбне прізвище ОСОБА_7 ) квартиру, загальною площею 151, 4 кв.м., житловою площею 86, 8 кв.м., що складається в цілому з житлових кімнат, зазначених на плані: «3» площею - 20, 8 кв.м., «4» - 30, 4 кв.м., «6» - 35, 6 кв.м., житловою площею 86, 8 кв.м., передпокію «1» - 13, 7 кв.м., санвузла «2» - 5, 7 кв.м., коридору -«5» - 3, 2 кв.м., кухні «7» - 24, 3 кв.м., лоджії - 5, 4 кв.м., лоджії - 12, 3 кв.м., загальною площею 151, 4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 8).

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на 1/2 (одну другу) частину квартири, загальною площею 151, 4 кв.м., житловою площею 86, 8 кв.м., що складається в цілому з житлових кімнат, зазначених на плані: «3» площею - 20, 8 кв.м., «4» - 30, 4 кв.м., «6» - 35, 6 кв.м., житловою площею 86, 8 кв.м., передпокію «1» - 13, 7 кв.м., санвузла «2» - 5, 7 кв.м., коридору -«5» - 3, 2 кв.м., кухні «7» - 24, 3 кв.м., лоджії - 5, 4 кв.м., лоджії - 12, 3 кв.м., загальною площею 151, 4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 8).

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 (одну другу) частину квартири, загальною площею 151, 4 кв.м., житловою площею 86, 8 кв.м., що складається в цілому з житлових кімнат, зазначених на плані: «3» площею - 20, 8 кв.м., «4» - 30, 4 кв.м., «6» - 35, 6 кв.м., житловою площею 86, 8 кв.м., передпокію «1» - 13, 7 кв.м., санвузла «2» - 5, 7 кв.м., коридору -«5» - 3, 2 кв.м., кухні «7» - 24, 3 кв.м., лоджії - 5, 4 кв.м., лоджії - 12, 3 кв.м., загальною площею 151, 4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 8).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору в розмірі 13 420,00 грн.(т.1, а.с.211-216).

В апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_1 , в особі свого представника адвоката Артем`євої К.М., ставить питання про скасування рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 21.05.2024 року, ухвалення нового судового рішення, яким відмовити у позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.1-6).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (т.2, а.с.81-86).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю з`явившихся учасників справи, у тому числі в режимі відеоконференції, у відсутність сторін, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (а.с.2, а.с.171-173).

Колегія суддів також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу у відсутність учасників справи та на підставі наявних у справі доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що факт сумісного проживання як чоловіка та жінки однією сім`ю ОСОБА_7 , без реєстрації шлюбу в період з січня 2004 року по 26 липня 2010 року підтверджується наявністю обставин, характерних для сімейних правовідносин, якими в даному випадку вважаються:

проживання в одному жилому приміщенні;

спільне харчування;

спільний бюджет;

взаємне піклування;

придбання майна для спірного користування;

народження дитини у 2005 році;

реєстрація шлюбу у 2010 році.

Судом також було враховано, що відповідач фактично визнав обставини, на які посилається позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог, і у суду не було обґрунтованих сумнівів щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, у зв`язку з чим та у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд вважав обставини щодо проживання позивача та відповідача однією сім`єю без шлюбу в період з січня 2004 року по 26 липня 2010 року доведеними.

В подальшому, у зв`язку з цим, та з посиланням на ст. 74 СК України, суд визнав спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (післяшлюбне прізвище ОСОБА_7 ) квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 8.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, оскаржуваним судовим рішенням визнано за ОСОБА_3 і за ОСОБА_2 право особистої приватної власності по 1/2 (одній другій) частині вищевказаної квартири, за кожним.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Так, як вбачається з матеріалів справи,16 квітня 2009 року відповідач ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформаційною довідкою № 349622709 від 09 жовтня 2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т.1, а.с.31).

Лише 27 липня 2010 року сторони уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області від 27 липня 2010 року (т.1, а.с.15).

Разом з тим, ще ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси 26 червня 2007 року (т.1, а.с.14).

З матеріалів справи також вбачається, що 11 березня 2013 року відповідач ОСОБА_2 подарував позивачці ОСОБА_3 вищевказану спірну квартиру, що підтверджується укладеним між ними договором дарування квартири АДРЕСА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського (Чорноморського) нотаріального округу Мирошниченко Л. М., зареєстрованого в реєстрі за № 184 та Інформаційною довідкою № 349622709 від 09 жовтня 2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т.1, а.с.24).

Однак рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 01 грудня 2020 року у цивільній справі № 501/1867/18, яке набрало законної сили, так як було предметом розгляду судів апеляційної і касаційної інстанції, цей договір було визнано недійсним, у зв`язку з чим спірна квартира повернулася у власність відповідача ОСОБА_2 (т.1, а.с.19-24).

Крім того, рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 10 липня 2019 року у цивільній справі № 501/1714/19 шлюб, укладений між подружжям ОСОБА_7 26 липня 2010 року, було розірвано (т.1, а.с.16-18).

Більше того, позивач ОСОБА_3 посилалась на те, що вона зверталася до відповідача з проханням оформити на неї 1/2 частину їх спільного майна, проте відповідач не погоджувався на такий поділ, з посиланням на те, що спірне майно є його особистою приватною власністю.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, апелянт зазначив, що відповідач по даній справі ОСОБА_2 є боржником по справі № 501/2887/16-ц, на суму 52 000 грн., де стягувачем є саме заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 , який за договором позики від 28 листопада 2011 року передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 40 000 доларів США, та які останній зобов`язався повернути до 28 листопада 2013 року, а також сплатити 15% річних за користування грошовими коштами.

Апелянт зазначив, що відповідач ОСОБА_2 намагається за допомогою колишньої дружини уникнути виконання рішення суду, щодо стягнення з нього боргу. Також він зазначив, що ОСОБА_2 є відповідачем по справі №501/3714/22, де позивачем є ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини. В цій справі, рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 15 лютого 2023 року були задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 25 000 грн. за 3 роки, на яке ОСОБА_1 також подана апеляційна скарга (т.1, а.с.142-145).

Також апелянт зазначив про те, щоб уникнути виконання боргових зобов`язань перед ним, боржник ОСОБА_2 подарував квартиру своїй на той час дружині ОСОБА_3 .

Однак, як було вказано вище, рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 01 грудня 2020 року у цивільній справі № 501/1867/18, яке набрало законної сили, цей договір було визнано недійсним, у зв`язку з чим спірна квартира повернулася у власність відповідача ОСОБА_2 .

Суди апеляційної та касаційної інстанції залишили вищевказане судове рішення без змін (т.1, а.с.19-24, 91-94, 135-141).

Більше того, при розгляді справи № 501/2887/16-ц ОСОБА_3 була залучена до слухання справи в статусі співвідповідача, але судом апеляційної інстанції було відмовлено у задоволенні позовних вимог, в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 , про що 23.07.2020 року було ухвалено судове рішення, яке набрало законної сили і підлягає виконанню. Підставою для відмови в позові до ОСОБА_3 слугувало те, що матеріали справи не мають доказів того, що ОСОБА_2 брав в борг грошові кошти і витратив їх на потреби сім`ї ОСОБА_7 .

Матеріали справи також не мають доказів того, що ОСОБА_3 проживала з ОСОБА_2 як до 2013 року, так і після, про що ОСОБА_3 особисто заявляла про це суду (т.1, а.с.53, 70-71, 95, 98-100).

Посилаючись на зазначені обставини в своїй сукупності, апелянт ОСОБА_1 зазначав, що розгляд даної справи та ухвалене у справі судове рішення зачіпає саме його майнові права як стягувача, оскільки позов по даній справі поданий, щоб завадити приватному виконавцю виконати рішення суду, а стягувачу ОСОБА_1 - отримати свої кошти, які були стягнуті з відповідача ОСОБА_2 ще у 2020 році.

Зазначені доводи апелянта ОСОБА_1 не спростовані матеріалами справи і крім того підтверджуються численними судовими рішеннями, про які було вказано вище.

Крім того, в підтвердження своїх доводів, апелянт посилався на те, що в провадженні Іллічівського міського суду знаходиться справа за заявою ОСОБА_2 до приватного виконавця виконавчого округу в Одеській області Колечка Д.М. про зупинення передачі земельних ділянок на реалізацію в межах виконавчого провадження за виконавчим листом по справі №501/2887/16-ц.

Постановою Одеського апеляційного суду від 23.07.2020 року по справі № 501/2887/16-ц було змінено рішення Іллічівського міського суду від 12 березня 2019 року та позов ОСОБА_1 було задоволено частково (т.2, а.с.98-100).

Даним судовим рішенням Іллічівського міського суду було солідарно стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 52 000,00 доларів США.

Проте, постановою Одеського апеляційного суду від 23.07.2020 року, рішення Іллічівського міського суду було змінено, в частині стягнення боргу з ОСОБА_3 , з підстав того, що позивач - ОСОБА_1 не надав будь-яких доказів на підтвердження того, що отримані в борг кошти ОСОБА_2 були витрачені саме в інтересах сім`ї (на будівництво будинку).

У даній справі ОСОБА_3 заявляла, що хоча і є дружиною боржника ОСОБА_2 з 2010 року, але вони ніколи разом не проживали, та вели окреме життя кожен у своїй квартирі.

Теж саме заявляв і ОСОБА_2 .

Так, дійсно у них є спільний син, 2005 року народження, але це позашлюбний син, в період його народження відповідач по даній справі ОСОБА_2 перебував у шлюбі з іншою жінкою - ОСОБА_8 .

В подальшому, дана спірна квартира була виставлена на продаж на прилюдних торгах, на підставі вищевказаної постанови Одеського апеляційного суду від 23.07.2020 року по справі № 501/2887/16-ц,

Апелянт також зазначив, що достеменно знаючи про те, що у даній справі №501/4157/23 вирішується питання виконання судового рішення по справі № 501/2887/16-ц, позивач ОСОБА_3 не вказала в якості заінтересованої особи - ОСОБА_1 і просила суд зупинити виконання рішення суду, де у стягненні з неї було відмовлено, та для того що б завадити виконання постанови від 23.07.2020р. по справі № 501/2887/16-ц, подала даний позов до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна.

Таким чином, апелянт ОСОБА_1 звернув увагу суду на те, що це була не перша спроба ОСОБА_3 завадити виконанню постанови суду від 23.07.2020р. по справі № 501/2887/16-ц.

Так, щоб не повертати кошти за борговими зобов`язаннями, відповідач ОСОБА_2 11.03.2013 року подарував дану квартиру позивачці ОСОБА_3 , про що було вказано вище.

Однак, рішенням Іллічівського міського суду 01 грудня 2020 року по справі № 501/1867/18 провадження 2/501/431/20 позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування фіктивним та недійсним, було задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 11 березня 2013 року приватним нотаріусом Іллічівського (Чорноморського) нотаріального округу Мирошниченко Л.М., зареєстрований в реєстрі за №184.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн. (т., а.с.19-24).

Дане рішення суду було залишено у силі постановою 19 квітня 2023 року Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду (т.1, а.с. 135-141).

Крім того, рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 15 лютого 2023 року, на виконання судового рішення того ж суду від 01 грудня 2020 року, про яке зазначалось вище, було звернуто стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_2 , а саме на спірну квартиру (т.1, а.с.25-28)

Зазначені обставини, в своїй сукупності, свідчать про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач по даній справі ОСОБА_3 подала позов про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на повноліттю дитину.

Так рішенням Іллічівського міського суду від 15 лютого 2023 року по цивільній справі №501/3714/22 позовна заява була задоволена, стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_3 аліменти на утримання спільного сина, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в твердій грошовій сумі - 25 000 грн., щомісячно, починаючи стягнення з 01 серпня 2019 року до досягнення сином повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1, а.с. 142-145).

Дізнавшись про це рішення суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, та ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.12.2023 року провадження по даній справі було закрито.

Однак, своєю постановою від 07 серпня 2024 року справа № 501/3714/22 провадження № 61-607св24, за касаційною скаргою ОСОБА_1 . Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду скасували вищевказану ухвалу суду апеляційної інстанції (т.2, а.с. 15-27) та зазначили наступне:

судовий спір не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржнику було достеменно відомо про розпочате примусове виконання судового рішення.. У справі, що перебуває на розгляді суду, очевидно, що боржник «вжив право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (визнання позову, наслідком якого стане вибуття із власності боржника майно, на яке мало бути звернуто стягнення у рамках відкритого на той момент виконавчого провадження 69815911) використовувався боржником для недопущення задоволення інтересів стягувача апелянта ОСОБА_1 , та, відповідно, стягнення внаслідок цього основної винагороди приватного виконавця. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 723/826/19;

рішенням суду був втілений у життя намір боржника уникнути цивільно-правової відповідальності перед ОСОБА_1 . Апеляційний суд не врахував, що обов`язок ініціювання будь-якого наступного судового процесу з метою виконання попереднього судового рішення Законом України «Про виконавче провадження» покладено на компетентні органи, уповноважені державою на забезпечення виконання судових рішень, а не на кредитора, який правомірно очікує від держави належного виконання остаточного судового рішення про стягнення боргу;

повноваження виконавця на звернення з позовною заявою, апеляційною скаргою є повноваженням звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 4, частина четверта статті 42 ЦПК України), в тому числі з апеляційною скаргою в інтересах стягувача на судове рішення у справі про стягнення аліментів, та визнання відповідачем позову, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна та виконання судового рішення про стягнення боргу;

апеляційний суд не врахував, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, стягнення аліментів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про його стягнення. При цьому, у разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для уникнення чи унеможливлення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про його стягнення, зокрема якщо стягнення аліментів у сумі 25 000 грн. та визнання позову відповідачем, пенсія якого не перевищує 2 000 грн, направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника, то відповідне судове рішення стосується прав та/або інтересів кредитора (особи на користь якої постановлено таке судове рішення);

суди не вправі покладати в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні. Звертаючись із позовом, позивачка зазначала, що з відповідачем після розірвання шлюбу проживає окремо, відповідач у добровільному порядку не надає допомогу на утримання неповнолітньої дитини, тому просила стягнути аліменти у судовому порядку. При цьому відповідачем позов був визнаний одразу після його подання до суду. Із вказаного вбачається відсутність спору між сторонами та його ініціювання виключно із метою запобіганню стягненню боргів із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 шляхом штучного створення іншого першочергового стягнення;

про фактичну відсутність спору свідчить і те, що позивач та відповідач користуються послугами того самого адвоката, ОСОБА_9 . Згідно із ордером №1252269 від 01 жовтня 2023 року, адвокат Обертович Д.М. представляє інтереси ОСОБА_2 за договором про надання правової допомоги від 19 вересня 2023 року;

4 жовтня 2023 року адвокат ознайомився із матеріалами виконавчого провадження, що перебуває на виконанні у приватного виконавця. Той самий адвокат, Обертович Д.М., згідно з ордером № 1291010 від 09 жовтня 2023 року представляє інтереси ОСОБА_3 за договором про надання правової допомоги від 27 вересня 2023 року;

у постанові Верховного Суду у справі № 501/1867/18 від 19 квітня 2023 року зазначено про наявність умислу приховати справжні наміри укладення договору дарування свідчить також і те, що після дарування нерухомого майна ОСОБА_2 продовжує проживати у відчуженій квартирі, що ним не заперечується, та що встановлено в оскаржуваних судових рішеннях. Рішенням суду, що набрало законної сили, встановлено, що після розірвання шлюбу (з 2019 по 2023 рік) сторони продовжували проживати разом в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Те, що ОСОБА_2 тривалий час мешкає окремо від сина та колишньої дружини - в Німеччині, як зазначено у додаткових письмових поясненнях від 06 червня 2023 року - не відповідає дійсності. Згідно із ордерами, виданими адвокатами відповідача, між ОСОБА_2 та фахівцями у галузі права 20 січня 2023 року, 09 січня 2023 року та 27 вересня 2023 року укладались договори про надання правової/правничої допомоги. Тобто, у 2023 році ОСОБА_2 знаходився на території України. Між тим, згідно з інформацією, наявною у приватного виконавця, ОСОБА_2 з 08 вересня 2022 року по 24 жовтня 2023 року не перетинав державний кордон України.

Колегія суддів погоджується з висновками Верховного Суду, який також вказав, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23).

В Дигестах, наприклад, вказувалося, що juris praecepta sunt haec: honeste vivere,

alterum non laedere, suum cuique tribuere (норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах). Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61- 3809св24)).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(ІІ)/2021 у справі №3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполучення «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61- 1272св20)).

Касаційний суд зауважує, що учасники цивільного обороту доволі часто намагаються використовувати правомірний цивільно-правовий інструментарій (зокрема, позов про стягнення аліментів) для унеможливлення чи ускладнення виконання судового рішення про стягнення боргу, тобто з неправомірною метою, не для забезпечення визначеності в приватних відносинах, захисту прав та інтересів. Очевидно, що суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри».

Касаційний суд акцентує увагу, що якщо «пов`язані» чи «афілійовані» особи, наприклад, родичі, колишні члени подружжя, ініціюють, зокрема, справу про стягнення аліментів для унеможливлення чи ускладнення виконання судового рішення, формування пасиву (боргів), виключення певного майна з під звернення стягнення на час виконання судового рішення, якщо стягнення аліментів направлене на недопущення звернення стягнення на майно боржника, створення переваг у черговості розподілу стягнутих з боржника грошових сум, такі учасники діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора (стягувача). Тому в такому разі відбувається використання позову про стягнення аліментів не для захисту прав та інтересів, і судове рішення стосується прав та/або інтересів кредитора (стягувача).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те. що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати і прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя, залишити без задоволення.

Колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 20 130,00 грн. та стягнути з неї на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн., як того вимагає ст. 141 ЦПК України.

При цьому колегія суддів виходить із того, що апелянт ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору.

Що стосується витрат на правову допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно із ч.1 ст.27 Закону договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права (ч.3 ст.27 Закону).

За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, що регулюється Главою 63 ЦК України та загальними положеннями про договір, передбаченими Главою 52 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст.903 ЦК України визначено, що у разі, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (ч.5 ст.626 ЦК України).

Отже, про надання правової допомоги, як і будь-який договір про надання послуг може бути оплатним або безоплатним.

Згідно із ст.30 Закону, ст.28 Правил адвокатської етики (у редакції 2012 року) гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорара, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно із правовим висновком викладеним у додатковій постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18: «Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерій реальності витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Так, у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна та інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.05.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч.1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Артем`єва Кристина Миколаївна, задовольнити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 21 травня 2024 року скасувати.

Ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя, залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 20 130,00 грн. (двадцять тисяч сто тридцять гривень 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн. (сім тисяч гривень 00 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04.12.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький