суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Карпенко С. О., Фаловської І. М.
У травні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20 червня 2008 року між позивачкою та ОСОБА_1 укладено шлюб.
20 квітня 2023 року її чоловік ОСОБА_1 отримав ухвалу Острозького районного суду Рівненської області від 03 квітня 2023 року про відкриття провадження у справі № 567/459/23, зі змісту якої їй стало відомо про те, що 10, 11 листопада та 11 грудня 2020 року, 24 лютого та 19 березня 2021 року ОСОБА_1 уклав договори позики, оформлені розпискою, відповідно до яких отримав від ОСОБА_3 кошти на загальну суму 300 000,00 доларів США зі сплатою 15 % річних.
Разом з тим позивачка як дружина не надавала своєї згоди на укладення вказаних договорів позики.
Позивачка зазначила, що для вчинення правочину щодо майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і який виходить за межі дрібного побутового правочину, потрібна обов`язкова згода іншого з подружжя.
Просила суд визнати недійсними договори позики, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у формі боргових розписок від 10 листопада 2020 року на суму 50 000,00 доларів США, від 11 грудня 2020 року - 50 000,00 доларів США, від 24 лютого 2021 року - 50 000,00 доларів США, від 19 березня 2021 року - 150 000,00 доларів США.
Рівненський міський суд Рівненської області рішенням від 26 березня 2024 року, яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року,у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним відмовив.
Рішення судів мотивовано тим, що під час розгляду справи ОСОБА_2 не спростувала у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконала передбаченого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, зокрема не довела належними і допустимими доказами наявність будь-яких обставин, які відповідно до статей 203, 215 ЦК України є підставами для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Суди вважали, що твердження позивачки про те, що сума позики є значною, а ОСОБА_1 уклав оспорювані договори без її відома та письмової згоди, не заслуговують на увагу, оскільки для укладення договору позики, за яким позичальником є один із подружжя, не потребує отримання згоди іншого з подружжя.

07 жовтня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Маковій В. В., засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Рівненського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року, в якій просив її скасувати та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 01 жовтня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Маковій В. В., задовольнив. Постанову Рівненського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З наведеним судовим рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду не погоджуюся з огляду на таке.

Однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Таке право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.

Водночас відповідно до положень статей 43, 44 ЦПК України такому праву кореспондується обов`язок виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Крім того, коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності та добросовісності.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 травня 2024 року у справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), від 31 жовтня 2024 року у справі № 344/7040/18 (провадження № 61-4902св24).

Під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників судового процесу, заборона зловживати наданими правами.

У практиці Верховного Суду касаційний суд переважно вважає передчасним завершення апеляційного перегляду справи за відсутності представників сторін, які мали об`єктивні перешкоди для явки в судове засідання через оголошення сигналу «Повітряна тривога».

Колегія суддів у справі, що переглядається, скасовуючи оскаржувану постанову апеляційного суду, посилалася на вказані висновки, зокрема викладені у постановах Верховного Суду від 26 лютого 2025 року у справі № 752/8937/24, від 02 квітня 2025 року у справі № 369/2256/20, від 21 травня 2025 року у справі № 333/10501/14-ц, від 03 вересня 2025 року у справі № 757/8091/22-ц, від 28 травня 2025 року у справі № 369/16325/24.

Вважала, що за викладених відповідачем ОСОБА_1 доводів та встановлених обставин, саме лише проведення судового засідання під час повітряної тривоги без участі представника заявника є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Не погоджуючись із наведеними висновками, вважаємо, що положення ЦПК України, зокрема частина перша статті 411, не містять серед переліку обов`язкових підстав для скасування судових рішень такої підстави як розгляд справи в суді апеляційної інстанції за відсутності учасника, належно повідомленого про такий розгляд, за наявності поважних причин його неявки.

Тому вказана підстава касаційного оскарження підлягає оцінці на предмет того, чи унеможливила така процесуальна дія суду встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, за відсутності сторони, яка посилається на таку обставину у касаційній скарзі, та чи було порушено право заявника ухваленим за наслідком такої процесуальної дії судовим рішенням.

У справі, що переглядається, Рівненський міський суд Рівненської області рішенням від 26 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним відмовив.

Не погодившись із висновками суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції.

Рівненський апеляційний суд постановою від 26 вересня 2024 року у судовому засіданні, що відбулося під час повітряної тривоги, в якому не були присутніми, зокрема позивачка і відповідач ОСОБА_1 та/або їх представники, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Із касаційною скаргою на постанову Рівненського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року (без оскарження ухваленого на його користь рішення місцевого суду, яке за наслідками апеляційного перегляду залишено без змін) звернувся відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Маковій В. В.,

з підстав порушення лише процесуальних норм, а саме:

- пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України (справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою) з огляду на проведення 26 вересня 2024 року судового засідання під час повітряної тривоги;

- пункту 3 частини третьої статті 411 ЦПК України (суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи), а саме безпідставне відхилення апеляційним судом клопотання про долучення нових доказів і поновлення строку на їх подання та невзяття до уваги письмових пояснень відповідача ОСОБА_1 .

Встановивши, що судове засідання апеляційного суду від 26 вересня 2024 року, в якому було ухвалено остаточне судове рішення, відбулося під час повітряної тривоги, зокрема за відсутності представника відповідача ОСОБА_1 , колегія суддів, скасувавши постанову суду апеляційної інстанції з цих підстав, не звернула уваги, що:

- заявник був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, призначеного на 26 вересня 2024 року (а. с. 134);

- ОСОБА_1 у призначене на 26 вересня 2024 року судове засідання не з`явився, а касаційна скарга не містить доводів про те, що він, маючи намір бути присутнім у цьому судовому засіданні, мав перешкоди в участі у розгляді справи, зокрема через оголошення повітряної тривоги;

- у касаційній скарзі відсутні посилання на будь-які фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, встановленню яких перешкодило проведення судового засідання 26 вересня 2024 року за відсутності представника відповідача ОСОБА_1, ураховуючи, що судові рішення місцевого і апеляційного судів ухвалено на користь ОСОБА_1 ;

- доводи касаційної скарги зводяться до відстоювання позиції саме позивачки, на порушеннях процесуальних норм щодо допуску до участі у вказаному судовому засіданні представника якої наголошує заявник;

- заявник не посилається на незаконність судових рішень по суті, які ухвалено на його користь, не зазначає про неправильність мотивів їх ухвалення та фактично діє в інтересах позивачки.

Крім цього, колегія суддів не звернула уваги, що у касаційній скарзі не обґрунтовано:

- як саме неприйняття до уваги письмових пояснень відповідача ОСОБА_1 від 23 вересня 2024 року, у яких він погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання спірних правочинів недійсними та посилався на те, що вони вчинені не в інтересах сім`ї, а в інтересах його власного бізнесу, та невирішення його клопотання про долучення доказів на підтвердження цих обставин перешкодило встановленню обставин, які мають значення для правильного вирішення справи;

- які саме обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не встановили суди (зокрема апеляційний суд, погодившись із висновками місцевого суду про відмову в позові);

- як саме порушено права ОСОБА_1 оскаржуваним судовим рішенням, ухваленим на його користь.

Крім того, касаційний суд мав врахувати, що:

- представник ОСОБА_1 - адвокат Маковій В. В. завчасно звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням, в якому, посилаючись на неможливість безпосередньої участі в судовому засіданні у зв`язку зі значною віддаленістю суду від його місця проживання (Київська область, місто Бровари), просив брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів EasyCon;

- ухвалою Рівненського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року вказане клопотання задоволено;

- у касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Маковій В. В. вказував, що внаслідок оголошення у Рівненській області сигналу «Повітряна тривога» він та його довіритель не змогли з`явитися до суду, проте про неможливість участі адвоката Маковія В. В. у судовому засіданні в режимі відеоконференції

з міста Бровари Київської області заявник не вказував.

Погоджуючись з доводами касаційної скарги про існування об`єктивних та поважних причин неможливості прибуття сторін до суду для участі у судовому засіданні і подання клопотання про відкладення розгляду справи, касаційний суд не врахував, що заявнику касаційної скарги Рівненський апеляційний суд забезпечив право на участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, а останній не реалізував таке право і про неможливість участі у судовому засіданні в такому режимі не зазначав.

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Доволі важко провести межу між правомірною реалізацією власних прав і зловживанням правами, оскільки зовні вони виглядають однаково (постанова Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17). Основним критерієм для висновку про визнання дій зловживанням процесуальними правами є їх невідповідність завданню цивільного судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Перегляд остаточного й обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та ухвалення нового рішення у справі, оскільки повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків, які призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства та ухвалення неправильного по суті рішення. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у касаційній скарзі у цій справі не зазначено й не обґрунтовано.

Здійснюючи аналіз доводів касаційної скарги у співвідношенні до обраних відповідачем ОСОБА_1 підстав касаційного оскарження та з урахуванням встановлених обставин справи, вважаємо, що він не аргументував такого порушення процесуального права, якеунеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а його доводи зводяться до відстоювання позиції позивачки та ініціювання проведення «розгляду заради розгляду».

Таким чином, вважаємо, що касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Маковій В. В., на постанову Рівненського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року підлягала залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Судді: С. О. Карпенко

І. М. Фаловська