справа № 754/281/25
головуючий у суді І інстанції Галась І.А.
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевська О.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Зубаня Олександра Олександровича на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 травня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_1 , у якому просив суд:

визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 ;

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01 січня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 серпня 2011 року, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16 березня 2018 року у справі № 754/1488/18.

Під час шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час розгляду справи про розірвання шлюбу питання визначення місця проживання спільної дитини сторін судом не вирішувалось.

З моменту розлучення спільна дитина сторін проживає разом з позивачем, який, фактично одноосібно, займається утриманням та вихованням дитини. Відповідач жила власним життям та майже не брала участі у вихованні сина.

Однак на теперішній час між сторонами все частіше почали виникати суперечки стосовно того, з ким з них має проживати син. Відповідач не виконує належним чином обов`язок щодо утримання дитини, у зв`язку з чим увесь тягар фінансового утримання сина лежить на позивачеві.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 30 травня 2025 року задоволено позов ОСОБА_2 .

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01 січня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач за віком є працездатною, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача на утримання сина аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Також судом враховано визнання відповідачем позовних вимог щодо стягнення з неї аліментів на утримання сина.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Зубань О.О. подав апеляційну скаргу, у якій просить змінити рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 травня 2025 року в частині стягнення аліментів, та задовольнити позовні вимоги про стягнення аліментів частково та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_2 у розмірі 1/6 частки всіх доходів, але не менше як 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 01 січня 2025 року.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не в повному обсязі з`ясував обставини справи, зокрема не з`ясував і не врахував при винесенні рішення матеріальний і сімейний стан відповідача ОСОБА_1 .

Вказує, що суд першої інстанції при ухваленні рішення в частині визначення розміру аліментів, не врахував матеріальне становище відповідача, її сімейний стан і наявність утриманців, зокрема те, що:

відповідач у 2023 році зареєструвала новий шлюб і у шлюбі у неї народилася ще одна дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

дитина перебуває на утриманні матері ОСОБА_1 , яка на теперішній час не працює та знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трьохрічного віку;

у ОСОБА_1 відсутній дохід, оскільки вона не має змогу працювати та отримувати дохід у зв`язку із перебуванням у декретній відпустці.

Єдиним доходом ОСОБА_1 є соціальна допомога у розмірі 860 грн на місяць.

Зазначає, що вона ніколи не відмовлялася від своїх обов`язків по матеріальному утриманню дитини та щомісячно добровільно сплачувала аліменти, на підтвердження чого додано копії квитанцій, які підтверджують оплату аліментів: 24 січня 2025 року - 2 000 грн, 24 лютого 2025 року - 2 000 грн, 26 березня 2025 року - 1 500 грн, 23 квітня 2025 року - 2 000 грн, 23 травня 2025 року - 2 000 грн, 12 червня 2025 року - 2000 грн.

Вказує, що з урахуванням наявності у відповідача двох дітей, суд мав би стягувати аліменти з врахуванням того, що на двох дітей стягуються аліменти у розмірі - 1/3 частки від усіх доходів, якщо 1/3 частку розділити на двох дітей то мало б бути по 1/6 частці на кожного з дітей.

Одночасно представником ОСОБА_1 - адвокатом Зубань О.О. заявлене клопотання про поновлення відповідачу строку для подання доказів, а саме копії: паспорту для виїзду за кордон з відмітками про виїзд і вклеєною візою; довідки про місце проживання відповідача з дитиною в Норвегії (з нотаріальним перекладом на українську мову); квитанцій про оплату аліментів; копії паспорту відповідача та витягу про місце реєстрації; відомостей про доходи відповідача; свідоцтва про народження сина ОСОБА_4 ; свідоцтва про шлюб.

Клопотання обґрунтоване тим, що відповідач не мала можливості взяти участь у розгляді справи та не мала змоги подати докази, оскільки вона з чоловіком та новонародженою дитиною - сином ОСОБА_4 виїхала за кордон у Норвегію, з метою забезпечення дитині безпечних умов для проживання, оскільки місто Київ регулярно зазнавав обстрілів і це становило небезпеку для дитини.

Згідно з частиною 8 статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на відповідача.

Пунктом 6 частини 2 статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Системний аналіз змісту пункту 6 частини 2 статті 356, частин 1-3 статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною 3 статті 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла адвокат Онопрієнко З.В., скористалася своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, до якої долучила копію свідоцтва про шлюб та свідоцтва про народження сина ОСОБА_4 (а.с. 41-46).

При цьому, заявляючи у своїй апеляційній скарзі клопотання про долучення додаткових доказів, відповідачем не обґрунтовано неможливості подання таких до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, у зв`язку з чим апеляційним судом такі не приймаються та підлягають залишенню без розгляду, як подані після закінчення процесуальних строків.

Позивач, повідомлений належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на те, що зазначений спір є малозначний, ця справа є справою незначної складності, тому справа розглядається судом апеляційної інстанції у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Оскільки рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 травня 2025 року не оскаржується у частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини, тому предметом апеляційного перегляду є оскаржуване рішення лише у частині розміру стягнутих аліментів на неповнолітню дитину.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшла таких висновків.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 серпня 2011 року.

Під час шлюбу у них народився син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 16).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16 березня 2018 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 14-15).

08 лютого 2023 року ОСОБА_1 повторно зареєструвала шлюб та змінила прізвище на « ОСОБА_1 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с. 46).

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 у ОСОБА_1 народився син ОСОБА_3 (а.с. 45).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Статтею 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з частиною 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Отже, позивач скористалася своїм правом щодо визначення способу стягнення аліментів саме у частці від доходу батька дитини.

За змістом частини 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789X11 (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Як вбачається з матеріалів справи, доводи відповідача про здійснення нею добровільної сплати аліментів на дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не підтверджені поданими у встановленому законом порядку доказами. А також, апеляційний суд враховує, що добровільна сплата аліментів на дитину матір`ю не обмежують право батька, з яким проживає дитина, звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів з матері дитини.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що у 2023 році відповідач зареєструвала новий шлюб і у шлюбі у неї народилася ще одна дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , то апеляційний суд враховує, що народження другої дитини не повинно обмежувати права та інтереси дитини, народженої раніше, яка також має право на достатній рівень життя.

Також апеляційний суд враховує, що у своєму відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла адвокат Онопрієнко З.В., просила стягнути з неї на користь позивача аліменти у заявленому розмірі - частини усіх видів заробітку та заперечувала лише проти стягнення з неї на користь позивача судових витрат (а.с. 42).

За таких обставин, враховуючи спільний обов`язок батьків матеріально утримувати дитину до повноліття, встановивши, що неповнолітній син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із батьком, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на дитину.

Даючи оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що розмір аліментів на дитину, визначений судом першої інстанції у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду вважає, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 травня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 369, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зубаня Олександра Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська