Справа № 442/2223/24 Головуючий у 1 інстанції: Нагірної О.Б.
Провадження № 22-ц/811/2794/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 липня 2025 року,-

ВСТАНОВИВ:

в березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Петрів Віолети Янівни, про усунення від права на спадкування спадкоємця за законом.

В обгрунтування позову покликається на те, що він є спадкоємцем другої черги за законом після смерті рідного брата, ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якого не було спадкоємців першої черги за законом, оскільки він не був одруженим та не мав дітей, батьки померли. Спадщину після смерті брата прийняв у передбачені законом строк та спосіб, подавши до приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Петрів Віолети Янівни відповідну заяву ще 27 вересня 2023 року, на підставі якої заведено спадкову справу № 71307225 (номер у нотаріуса 111/2023). 16 березня 2024 року йому видано свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до яких він отримав у спадщину частку у праві власності на житловий будинок під АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими спорудами та будівлями, а також 1/2 частку у праві власності на земельну ділянку площею 0,25га з кадастровим номером №:01:002:0280 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за цією ж адресою: АДРЕСА_1 . Йому стало відомо, що іншим спадкоємцем другої черги за законом, яка теж прийняла спадщину, є ОСОБА_3 , однак не підтримувала жодного зв`язку із братом за його життя, не цікавилася його життям та побутом, а також не надавала йому жодної допомоги у лікуванні, незважаючи на те, що брат був одиноким, проживав сам, а зважаючи на наявні у нього захворювання, він не міг самостійно забезпечити умови свого життя, потребував постійної сторонньої допомоги, догляду та піклування до дня своєї смерті. Вважає, що відповідачка на підставі частини 5 статті 1224 ЦК України підлягає усуненню від права на спадкування за законом, оскільки вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через тяжку хворобу тривалий час, в тому числі до дня смерті включно, перебував у безпорадному стані.

З наведених підстав просить усунути ОСОБА_3 від права на спадкування після смерті спадкодавця- брата ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 липня 2025 року в позові відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт посилається на те, що є спадкоємцем другої черги за законом після смерті брата, ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , у якого не було спадкоємців першої черги за законом, так він він не був одруженим та не мав дітей, а батьки померли значно раніше. Спадщину після смерті брата прийняв у передбачені законом строк та спосіб. Водночас, з виданих приватним нотаріусом Петрів В.Я. свідоцтв про право на спадщину йому стало відомо, що іншим спадкоємцем другої черги за законом, яка теж прийняла спадщину, є відповідач (сестра). ОСОБА_3 не підтримувала жодного зв`язку ОСОБА_5 , не цікавилася його життям, та побутом, а також не надавала йому жодної допомоги. Позивач доглядав за братом, надавав фінансову допомогу, купував необхідні ліки, продукти харчування, а відповідачка, як рідна сестра, жодного разу за період з 2003 року до дня його смерті не провідала ОСОБА_5 , не надала йому будь - якої допомоги, не брала участі у його догляді, не спілкувалась з братом. Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили, що ОСОБА_3 ніколи не бачили, вона ніколи не приїжджала до брата, та їм не відомо чи вона надавала ОСОБА_5 будь-яку допомогу, в тому числі фінансову. З наведених підстав просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 липня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для усунення від права на спадкування, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що спадкодавець ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані та потребував допомоги саме від відповідачки, а ОСОБА_3 умисно ухилялася від надання такої допомоги.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

З копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

За життя ОСОБА_5 заповіту не складав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є спадкоємцями другої черги за законом після смерті ОСОБА_5 , який був їх рідним братом.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в межах встановленого частиною першою статті 1270 ЦК України шестимісячного строку звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .

Після смерті ОСОБА_5 за заявою ОСОБА_1 від 27.09.2023 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Петрів Віолетою Янівною було заведено спадкову справу номер у Спадковому реєстрі 71307225 (номер у нотаріуса 111/2023).

16.03.2024 року приватним нотаріусом Петрів В.Я. видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, що зареєстровані в реєстрі нотаріуса за №1218 та №1219, відповідно до яких позивач отримав у спадщину 1/2 частку у праві власності на житловий будинок під АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими спорудами та будівлями, а також 1/2 частку у праві власності на земельну ділянку площею 0,25га з кадастровим номером №:01:002:0280 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за цією ж адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлено, що іншим спадкоємцем другої черги за законом після смерті ОСОБА_5 , яка теж прийняла спадщину після його смерті, є ОСОБА_3 - рідна сестра померлого ОСОБА_5 .

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ч. 2 ст. 1262 ЦК України).

Згідно із ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно із ст. 1223 цього Кодексу право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (стаття 1268 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (стаття 1296 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у ч. 2 ст. 1259 ЦК України.

Відповідно до статті 1224 ЦК України, яка передбачає підстави усунення від права спадкування, не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їх життя. Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом. Не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. Не мають права на спадкування за законом батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини. Не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Не мають права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду. Якщо шлюб визнаний недійсним після смерті одного з подружжя, то за другим із подружжя, який його пережив і не знав та не міг знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, суд може визнати право на спадкування частки того з подружжя, хто помер, у майні, яке було набуте ними за час цього шлюбу. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Стаття 1224 ЦК України містить вичерпний перелік підстав для усунення спадкоємців від правна спадкування, який не може бути роширений.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом.

Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки.

Позивач у позовній заяві покликається на те, що останні роки свого життя його померлий брат постійно хворів, через вік та хвороби не міг самостійно забезпечити умови свого життя, перебував у безпорадному стані, потребував постійного стороннього догляду, однак відповідачка не піклувалися про ОСОБА_5 , не цікавилися його здоров`ям та життям, не надавала жодної матеріальної допомоги.

Під безпорадним належить розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, принципове значення має питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

При цьому належить враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для забезпечення життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

У постановах Верховного Суду від 1 квітня 2019 року (справа № 752/12158/14-ц), 21 березня 2018 року (справа № 337/6000/15-ц), 4 липня 2018 року (справа № 404/2163/16-ц) ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Вимога про усунення від права на спадкування за законом особи може бути пред`явлена лише після смерті спадкодавця.

При вирішенні спору з`ясуванню підлягє обґрунтованість позовних вимог і наявність належних та допустимих доказів на їх підтвердження.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що спадкодавець був у безпорадному стані, потребував допомоги відповідача, а останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності сукупності обставин, які відповідно до статті 1224 ЦК України є підставою для усунення спадкоємця від спадкування, зокрема перебування спадкодавця у безпорадному стані, необхідність допомоги відповідачки, ухилення відповідачки від надання спадкодавцеві допомоги, оскільки при вирішенні спору про усунення від права на спадкування за частиною 5 статті 224 ЦК України вирішальне значення має встановлення саме безпорадного стану померлого, від надання допомоги якому ухилялася відповідачка.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на медичну документацію, яка, на його думку, містить інформацію про наявність у спадкодавця різного роду захворювань, що свідчать про перебування спадкодавця у безпорадному стані.

Даючи оцінку медичній документації суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, що така не містить інформації про те, що спадкодавець страждав тяжкою хворобою, через що перебував у безпорадному стані, не міг себе самостійно обслуговувати та потребував сторонньої допомоги.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що медичними документами не підтверджено тієї обставини, що внаслідок віку, тяжкої хвороби чи каліцтва ОСОБА_5 не був здатний сам себе обслуговувати і потребував стороннього догляду, що медичні документи не містять застережень щодо потреби у постійному сторонньому догляді, а неодноразове перебування ОСОБА_5 на лікуванні, наявність у нього ряду захворювань, не є доказом перебування спадкодавця у безпорадному стані та потреби у сторонній допомозі.

Позивач, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що спадкодавець ОСОБА_5 через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво перебував у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, разом з тим доказів чинення відповідачкою таких дій позивачем не доведено.

З врахуванням вищенаведеного, за відсутності належних та допустимих доказів того, що через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво спадкодавець ОСОБА_5 був у безпорадному стані, через що потребував допомоги відповідача ОСОБА_3 , а остання мала можливість її надати, проте ухилялася від обов`язку щодо її надання, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для усунення ОСОБА_3 від права на спадкування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 03.12.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк