Провадження № 2/686/7013/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області у складі:

головуючої-судді-Чевилюк З.А.

секретаря судового засідання-Томашівської А.Т.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Анісімова Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» про стягнення 118 490,80 грн. компенсації за невикористану відпустку та 527 462 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, судового збору та витрат на правову допомогу 15000 грн.

ОСОБА_1 з 05.05.2023 по 02.05.2025 працював в ТОВ «Оператор газотранспортної системи України».

02.05.2025 він був звільнений за угодою сторін, що підтверджується наказом від 1.05.2025 № 452/к.

В день звільнення відповідач не видав ОСОБА_1 письмове повідомлення

про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та не провів повний розрахунок при звільненні.

ОСОБА_1 самостійно виховує дитину ОСОБА_3 без матері, що підтверджується рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 10.11.2017 у справі № 681/1495/17, яке набрало законної сили 08.12.2017. Згідно резолютивної частини вказаного рішення суд визначив місце проживання та виховання дитини ОСОБА_3 , разом із батьком ОСОБА_1 .

При працевлаштуванні у відповідача ОСОБА_1 зазначив вказані обставини у Особовому листку з обліку кадрів та автобіографії, що він є батьком, який виховує дитину без матері, а також надав відповідні підтверджуючі документи роботодавцю.

Отже, відповідач був ознайомлений що позивач має статус одинокого батька. У відповідності до ст. 182-1 КЗпП України та ст. 19 Закону України «Про відпустки» позивач мав право на додаткову щорічну оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів на рік, як одинокий батько.

Протягом роботи у відповідача ОСОБА_1 не використав ні в 2024 ні в 2025 році вказану додаткову відпустку. Вказане підтверджується відповіддю відповідача на адвокатський запит та копіями наказів про відпустку за період роботи у відповідача.

Згідно відповіді відповідача на адвокатський запит за весь час роботи в товаристві

позивач брав лише основні щорічні відпустки та додаткові відпустки як учасник бойових дій.

Таким чином, при звільненні відповідач мав виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки 10 днів за 2024 рік та 10 днів за 2025 рік.

Однак відповідач не виплатив грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та наполягали на його задоволені. Відповідач позов не визнав та подав письмовий відзив, який підтримав в судовому засіданні представник. Представник відповідача зауважив, що статус відповідача як одинокого батька, його самостійне виховання дитини без матері не підтверджено належними доказами. Всі виплати та розрахунки проведені відповідно до вимог чинного законодавства. Представлений позивачем розрахунок виплат є некоректним, заявлені витрати на правову допомогу у розмірі 15000 грн. необґрунтованими, безпідставними та неспівмірними. Просив відмовити у задоволені позову.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення,письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про відпустки» право на соціальну додаткову відпустку має зокрема, одинока мати. Визначення одинокої матері наведено в пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 та пункті 5 частини тринадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки».

Так, згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову, іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. При визначенні статусу одинокого батька застосовується аналогія закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може не встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини,то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, пята сттатті 19 СК України) .(Постанова Великої Палати Верховного Суду України від 11.09.2024 року, Справа № 201/5972/22)

Згідно з ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.(ч.4 ст.82 ЦПК).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.(ст.263 ЦПК).

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.(ст.206 ЦПК).

ОСОБА_1 з 05.05.2023 по 02.05.2025 працював в ТОВ «Оператор газотранспортної системи України».

02.05.2025 він був звільнений за угодою сторін, що підтверджується наказом від 1.05.2025 № 452/к.

ОСОБА_1 стверджує, що самостійно виховує дитину ОСОБА_3 без матері, та підтверджує цю обставину рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 10.11.2017 у справі № 681/1495/17, яке набрало законної сили 08.12.2017. Згідно резолютивної частини вказаного рішення суд визначив місце проживання та виховання дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 . Предметом позову у спорі між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Спір розв`язано без залучення Органу опіки та піклування, на підставі визнання відповідачем позову, без участі сторін. Вимога про визначення місця проживання дитини розглянута без дослідження та з`ясування інших обставин справи, ґрунтуючись на повному визнанні позову відповідачем.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

При працевлаштуванні у відповідача ОСОБА_1 зазначив вказані обставини у Особовому листку з обліку кадрів та автобіографії, що він є батьком, який виховує дитину без матері, а також надав підтверджуючі документи роботодавцю.

Протягом роботи у відповідача ОСОБА_1 не використав ні в 2024 ні в 2025 році додаткову відпустку як одинокий батько, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Проте, суд оцінює статус позивача як одинокого батька не доведеним, як і обставину визначення місця проживання дитини виключно з батьком та неприйняття участі матері у вихованні та утриманні дитини, оскільки ці факти та обставини є недоведеними суду, що не дає можливості суду вважати підставним обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог до відповідача. Питання визначення місця проживання дитини Полонським районним судом всупереч вимогам закону вирішено без Органу опіки та піклування та підготовки ним відповідного висновку з аналізом фактів та обставин, дослідження правовідносин на предмет дотримання інтересів дитини. Крім того, суду не представлено будь-яких доказів про позбавлення матері ОСОБА_3 батьківських прав, ухилення від участі у вихованні та утриманні дитини або наявності інших об`єктивних обставин, що унеможливлюють участь матері у вихованні, спілкуванні та утриманні дитини.

Також, слід врахувати, що на момент працевлаштування позивача у відповідача, ОСОБА_3 2007 р.н., досягла віку, який передбачає її право самостійного визначення свого місця проживання відповідно до частини другої ст.29 Цивільного кодексу України.

За вказаних обставин, заявлені до стягнення 118 490,80 грн. компенсації за невикористану відпустку та 527 462 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку є такими, що не підлягають задоволенню.

Відмова у задоволені позову унеможливлює стягнення з відповідача на користь позивача в порядку ст.ст.137, 141 ЦПК заявлених судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.19, 81, 82, 263,353 ЦПК України ,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» про стягнення 118 490,80 грн. компенсації за невикористану відпустку та 527 462 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 8 грудня 2025 року.

Суддя

Хмельницького міськрайонного суду З.А.Чевилюк