Справа № 302/1405/25
Провадження № 2/302/548/25
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 грудня 2025 року селище Міжгір`я
Міжгірський районний суд Закарпатської області в складі головуючого судді Повідайчика О.І.,
за участі секретаря судового засідання Куруц В.І.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження в залі судових засідань в селищі Міжгір`я цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання об`єктів нерухомого майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку у спільному майні,
Ухвалою судді від 03.10.2025 було відкрито провадження в справі й постановлено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 28 жовтня 2025 року. Через неявку відповідачки підготовче засідання було відкладено на 06 листопада 2025 року. У зв`язку з повторною неявкою відповідачки, з врахуванням заяви представниці позивача від 06.11.2025, яка просила провести підготовче засідання без її участі ухвалою суду від 06 листопада 2025 року підготовче провадження в справі було закрито та призначено її до судового розгляду на 18 листопада 2025 року. У зв`язку з неявкою відповідачки судовий розгляд справи було відкладено на 02 грудня 2025 року.
В судове засідання сторони не з`явились. Представниця позивачки адвокатка Керита М.В. подала заяву від 02.12.2025 про розгляд справи без її участі, позов підтримує та наполягає на задоволенні. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка про причини неявки в судове засідання не повідомила, відзиву на позову чи будь-яких заяв та клопотань суду не подавала.
Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Оскільки відповідачка в судове засідання не з`явилась, а сторона позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд постановив провести заочний розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Повно та всебічно розглянувши позовну заяву та заяви учасників по суті й додані до них докази на обґрунтування заявлених вимог і заперечень, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов таких висновків.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
29 липня 2000 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було укладено шлюб, який зареєстрований виконкомом Соймівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, про що у Книзі реєстрації актів про одруження було зроблено відповідний запис за №4. Зазначені обставини доводяться рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 06.07.2021 в справі № 302/463/21.
31 жовтня 2006 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу про придбання у власність на житлової квартири АДРЕСА_1 , який того дня був посвідчений нотаріально (а.с. 11, 12) Відомості про договір були зареєстровані в Державному реєстрі правочинів (а.с. 13).
Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 06 липня 2021 року (справа № 302/463/21 провадження2/302/186/21) шлюб між позивачем і відповідачкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 29 липня 2000 року виконкомом Соймівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, було розірвано.

На даний час між сторонами виник спір щодо права користування вищевказаною житловою квартирою та земельною ділянкою, з цільовим призначенням для будівництва індивідуальних гаражів, кадастровий номер :01:008:0283, Відповідачка не пускає Позивача до вищевказаних об`єктів нерухомого майна, посилаючись на те, що це її власність.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Положення цієї норми кореспондуються з приписами ч. 3 ст. 368 ЦК України.

З ч. 1 ст. 368 ЦК України слідує, що спільна сумісна власність це спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Відповідно до роз`яснення, викладеного в п. 22 постанови пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», яке враховується судом як стала практика правозастосування (правова визначеність як елемент верховенства права) поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п.23 Постанови).

Схожі правові висновки щодо поділу спільного майна подружжя викладені в постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №158/2229/16. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до положень частини першої ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Однак ігноруванням вимог Позивача, Відповідачка позбавляє його можливості здійснювати належне йому право власності на майно, що було набутим у шлюбі.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. За ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з ч. 1,2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до п. 5). ч. 1 ст. 57 СК України земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

На підставі установлених фактичних обставин та зазначених норм права, зважаючи на те, що квартира АДРЕСА_1 була набута відповідачкою у власність під час перебування сторін у шлюбі, зважаючи на відсутність доказів у спростування презумпції спільної сумісної власності суд доходить висновку про її належність позивачу та відповідачці на праві спільної сумісної власності. З врахуванням положень п. 5). ч. 1 ст. 57 СК України земельна ділянка для будівництва індивідуальних гаражів, загальною площею 0,0032 га, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:008:0283 не є об`єктом права спільної сумісної власності.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для задоволення позову в цій частині суд враховує таке.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові висновки про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

Відповідно до правового висновку висловленого Великою Палатою Верховного Суду в п. 70 постанови від 23.01.2024 в справі № 523/14489/15-ц (провадження №14-22цс20) при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час спільного проживання сторін в шлюбі.

З пункту 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 в справі №523/14489/15-ц (провадження №14-22цс20) у взаємозв`язку з пунктом 70 цієї постанови слідує, що відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про визнання об`єкта спільною сумісною власністю через неефективність зазначеного способу захисту. Натомість достатнім для вирішення позову про поділ спільного сумісного майна є зазначення в мотивувальній частині судового рішення висновку про поширення режиму спільної сумісної власності на майно.

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та застосовані норми матеріального права суд доходить висновку про поширення режиму спільної сумісної власності сторін на квартиру АДРЕСА_1 . Водночас суд висновує про неналежність до спільної сумісної власності земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів, загальною площею 0,0032 га, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:008:0283

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України). Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. (ч. 1 і 2 ст.69 СК України).

Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

Частина 1 статті 4 ЦПК України відзначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 19 ЦПК України врегульовано те, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зважаючи на те, що судом установлено поширення режиму спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , враховуючи що позивачем заявлено вимогу про поділ спільного майна шляхом виділення йому у власність частини в справі спільної сумісної власності, беручи до уваги рівність часток сторін, суд доходить висновку про обґрунтованість позову в частині поділу зазначеного об`єкту та визнання за позивачем права на частку в праві власності на вказану квартиру, у зв`язку з чим в цій частині позов слід задовольнити. В іншій частині позову належить відмовити.

Згідно з приписами ст. 141 ЦПК України, з врахуванням часткового задоволення позову (одна з трьох позовних вимог) з відповідачки на користь позивача слід стягнути на часткове відшкодування витрат із сплати судового збору суму 1 672,91 грн (одна тисяча шістсот сімдесят дві гривні 91 коп.).

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 19, 81, 137, 141, 263-265, 267, 273, 280, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання об`єктів нерухомого майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку у спільному майні задовольнити частково.

Поділити спільне сумісне майно, визнавши за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 право на частку в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на часткове відшкодування витрат із сплати судового збору суму 1 672,91 грн (одна тисяча шістсот сімдесят дві гривні 91 коп.).

Заочне рішення може бути переглянуто Міжгірським районним судом Закарпатської області за письмовою заявою відповідачки, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач вправі оскаржити рішення в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Закарпатського апеляційного суду впродовж тридцяти днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених вище строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення суду складено 02.12.2025.

Головуючий суддя О. І. Повідайчик