СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/9718/25

пр. № 2/759/4840/25

04 грудня 2025 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Петренко Н.О. .

за участю секретаря судових засідань Ганнисика А.А.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, Державної казначейської служби України про стягнення шкоди, завданої незаконним рішенням та бездіяльністю,

ВСТАНОВИВ :

І. Зміст позовних вимог.

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом про стягнення моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 (один мільйон) гривень за рахунок Державного бюджету України, мотивованим тривалим невиконанням Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року у справі № 640/8586/20.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року, яке набрало законної сили 26 липня 2021 року, було визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в м. Києві про відмову у перерахунку пенсії позивачу та зобов`язано ГУ ПФУ здійснити перерахунок пенсії з 13 грудня 2019 року. Станом на день подачі позову рішення суду залишається невиконаним.

Позивач стверджує, що тривале невиконання рішення суду завдало йому моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях через порушення його конституційного права на належний розмір пенсійного забезпечення, порушення звичного способу життя та необхідність докладати додаткових зусиль для його організації. Позивач також вказав на свій похилий вік, наявність серйозних захворювань (гастректомія через злоякісну пухлину шлунку в 2013 році, інвалідність довічно) та необхідність постійного дороговартісного лікування, дієти та медичного супроводу.

ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09 травня 2025 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

16 липня 2025 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті.

ІІІ. Позиції учасників судового провадження.

Позивач у судовому засіданні підтримав позовну заяву та просив задовольнити.

Відповідач 1 (ГУ ПФУ) подав відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на відсутність доказів заподіяння моральної шкоди (не надано медичних довідок, чеків). Відсутність причинного зв`язку між протиправною бездіяльністю та станом здоров`я/стражданнями позивача, оскільки хвороба та операція виникли задовго до спірних обставин. Необґрунтованість заявленого розміру шкоди (1 000 000,00 грн).

Відповідач 2, Державна казначейська служба України, подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись, зокрема, на неналежність ДКСУ як відповідача, оскільки шкоду завдано діями ГУ ПФУ.

Відсутність належних та допустимих доказів заподіяння моральної шкоди, відсутність причинного зв`язку між бездіяльністю ГУ ПФУ та станом здоров`я позивача, а також необґрунтованість заявленого розміру шкоди.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року, яке набрало законної сили 26 липня 2021 року, було визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в м. Києві про відмову у перерахунку пенсії позивачу та зобов`язано ГУ ПФУ здійснити перерахунок пенсії з 13 грудня 2019 року.

На виконання рішення судом видано виконавчий лист 18.01.2022 року.

09.02.2022 року відкрито виконавче провадження № 68577067.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано виписки з історії хвороби та виписки з медичної карти.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, суд враховує, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Аналогічну позицію підтримав Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2018 року у справі №815/7401/16.

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1173 ЦК передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Також, у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

У пункті 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» звернуто увагу судів на те, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

Так, згідно пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 Цивільного кодексу України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Похилий вік позивача, наявність у нього тяжкого захворювання та інвалідності не є причиною виникнення протиправної бездіяльності відповідача, проте є тими обставинами, які суттєво підсилюють негативний вплив невиконання рішення суду на емоційний, психологічний і життєвий стан позивача. Тривале невиконання рішення суду, яке зобов`язує орган державної влади забезпечити конституційне право позивача на належне пенсійне забезпечення, у даному випадку об`єктивно призвело до зростання відчуття безпорадності, невпевненості у завтрашньому дні та постійного емоційного напруження.

Суд бере до уваги й те, що тривалість невиконання рішення суду становить понад три роки, що само по собі є суттєвим чинником, який поглиблює моральні страждання, оскільки позивач змушений постійно звертатися до органів державної влади, подавати скарги, контролювати рух виконавчого провадження та витрачати значні зусилля для захисту свого порушеного права, яке вже було встановлено та підтверджено судом.

Тривале невиконання рішення суду є самостійним порушенням прав особи та підставою для компенсації моральної шкоди, навіть за відсутності прямих матеріальних втрат.

Суд критично оцінює доводи Державної казначейської служби України про її неналежність як відповідача. Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями або бездіяльністю органів державної влади, здійснюється саме за рахунок держави, тобто за рахунок коштів Державного бюджету України, розпорядником яких є ДКСУ. Таким чином, залучення Державної казначейської служби України як відповідача є обґрунтованим та відповідає вимогам закону.

Доводи відповідачів щодо необґрунтованості розміру заявленої моральної шкоди суд оцінює критично, зазначаючи, що визначення конкретного розміру компенсації є дискреційним правом суду та визначається ним з урахуванням характеру порушення, тривалості невиконання рішення суду, суб`єктивного стану позивача, його віку, стану здоров`я та інших істотних обставин. При цьому суд виходить із принципів розумності, виваженості та справедливості.

Оцінивши всі доводи сторін, письмові докази, тривалість невиконання рішення суду, значний психологічний тиск, якому піддавався позивач, його вік, стан здоров`я, вимушеність постійно звертатися до органів державної влади для захисту свого порушеного права, суд дійшов висновку, що позивачу завдано моральної шкоди протиправною бездіяльністю ГУ ПФУ в м. Києві, яка підлягає відшкодуванню за рахунок Державного бюджету України.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить, зокрема, з характеру страждань, які зазнав позивач, їх тривалості, а також враховує стан його здоров`я, вимушені зміни в життєвих стосунках, тому керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності вважає, що компенсація в сумі 10 000,00 грн. буде належною сатисфакцією понесених душевних страждань.

Разом з тим, суд зазначає, що відшкодування, у разі визнання судом незаконними дій чи рішень будь-якого органу державної влади, повинно здійснюватися за рахунок держави, а саме за рахунок коштів Державного бюджету України.

Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не передбачено відшкодування моральної шкоди, проте встановлено заборону використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що не має законодавчих правових підстав щодо стягнення коштів з Пенсійного фонду України на відшкодування моральної шкоди, оскільки бюджетом Пенсійного фонду України, який кожного року затверджується Кабінетом Міністрів України, не передбачено витрат на зазначені цілі.

Отже, шкода, завдана органами Пенсійного фонду України, компенсується за рахунок державного бюджету, а відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Позивачем у цій справі позов пред`явлений до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, протиправною бездіяльністю якого було завдано моральну шкоду та прострочено виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.04.2021 року.

Суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у якості відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органу державної влади, суму в розмірі 10 000,00 грн.

З урахуванням змісту статті 25 Бюджетного кодексу України та пп. 3 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, стягнення з Державного бюджету України шляхом списання певної суми коштів з відповідного казначейського рахунку на користь позивача є належним та ефективним способом захисту його прав. Державна казначейська служба України чи її компетентний орган повинні самостійно визначити в межах наданих їм повноважень з якого рахунку слід списати ці кошти та який орган Казначейства має здійснити таке списання.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 55 Конституції України, ст.ст. 11, 23, 509, 524, 526, 530, 625, 1167, 1173 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 5, 13, 16, 76, 81, 258, 259, 263, 265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, Державної казначейської служби України про стягнення шкоди, завданої незаконним рішенням та бездіяльністю задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у якості відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органу державної влади, суму в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя Н.О. Петренко