Провадження № 2/752/8909/25
РІШЕННЯ

Іменем України

09 грудня 2025 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Слободянюк А.В., розглянувши у приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року ОСОБА_1 , через адвоката Демакову Я.О. (ордер а.с.34), звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача борг за договором позики від 16.04.2025 у розмірі 10 000,00 доларів США основного боргу та 38,63 доларів США - 3% річних. Стягнути судовий збір та 25 000,00 грн за надання правничої допомоги.

Позивач вказує, що 16.04.2025 між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав у борг 10 000,00 доларів США (еквівалент на момент підписання договору 414 000,00 грн). Строк повернення договору визначено до 01.06.2025. Відповідач у порушення умов договору позики боргові зобов`язання не виконав, з червня 2025 року на зв`язок не виходить. Направлена відповідачу претензія залишилась без реагування.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 28.07.2025 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову (а.с.51-53).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 28.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки (а.с.54,55).

Суд на адресу реєстрації відповідача, згідно із відповіддю № 1608872 від 28.07.2025 (а.с.39), направив копії ухвали суду та позовної заяви з додатками. Поштове відправлення повернулось до суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно з положеннями частини сьомої та восьмої статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б.

Таким чином, відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд його справи судом, процесуальним правом подати відзив на позовну заяву не скористався.

Справа розглядається за правилами ст. 279 Цивільного процесуального Кодексу (ЦПК) України у спрощеному позовному порядку без виклику сторін.

У зв`язку з тим, що відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 ЦПК України.

Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться, фіксування судового процесу на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 16.04.2025 між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики у простій формі.

Відповідно до умов п.1 договору позикодавець ОСОБА_1 передає у власність позичальника ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 10 000,00 доларів США (еквівалент на момент підписання - 414 000,00 грн), а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики в строк, встановлений п. 3 цього договору.

Відповідно до п. 2 договору на момент укладання договору грошові кошти у сумі 10 000,00 доларів США (еквівалент на момент підписання - 414 000,00 грн), позикодавець передав позичальнику в повному обсязі.

За умовами п. 3 договору, зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк до 01.06.2025, при цьому повернення позики має бути здійснено у розмірі 5 000,00 доларів США. Залишкова сума у розмірі 5 000,00 доларів США має бути повернута за усним звернення позикодавця у будь-який зручний для нього час (а.с.10).

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу (ЦК)України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно із статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини першої статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. (постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц)

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. (постанова Верховного Суду від 24.02.2022 у справі № 756/1712/21)

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 524 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 Цивільного кодексу України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07. 2018 у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 .01.2019 у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Як встановлено, що 16.04.2025 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 10 000,00 доларів США від позивача, та зобов`язався повернути останньому 5 000,00 доларів США до 01.06.2025, інші 5 000,00 доларів США - за усною вимогою позивача.

У договорі позики сторони визначили, що сума позики, встановлена у п.1 договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання договору у повному обсязі.

Отже, сторонами дотримано вимог закону щодо форми та умов договору позики, визначених у ст. 1047 ЦК України. Договір є укладеним з моменту передання грошей, тобто з 16.04.2025.

Як убачається з матеріалів справи, на час звернення з позовом до суду відповідач не виконує взяті на себе за договором позики від 16.04.2025 зобов`язання, грошові кошти у розмірі позики в іноземній валюті на загальну суму 10 000,00 доларів США позивачу не повернуто.

Зокрема, за умовами договору позики від 16.04.2025 частина позики у сумі 5 00000 доларів США повинна була повернута відповідачем до 01.06.2025, інша частина позики у сумі 5 00000 доларів США - за усним зверненням позивача.

Так, 15.07.2025 представником позивача ОСОБА_2 на адресу відповідача, зазначену у договорі позики, була направлена письмова претензія про повернення боргу за договором позики від 16.04.2025 протягом п`яти днів (а.с. 11-13).

Відповідачем не надано відомостей про виконання ним умов договору, строк виконання по якому на момент звернення до суду сплинув.

Суд, враховуючи, що відповідач не виконав умови договору у добровільному порядку, дійшов висновку, що сума обумовлених договором позики коштів підлягає стягненню з відповідача у примусовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Згідно з п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, в подальшому його дія неодноразово продовжувалася і діє на даний час.

У зв`язку із зазначеним суд дійшов висновку про те, що позивачем не враховано вищевказаних перехідних положень ЦК України та протиправно здійснено розрахунок 3% річних від суми боргу за період з 02.06.2025 по 18.07.2025 в сумі 38,63 доларів США. Оскільки, договір позики укладено у період дії воєнного стану, позичальника звільнено від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, тому стягненню не підлягає сума нарахованих позивачем 3% річних на суму позики.

Відповідно до частини третьої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості договором позики підлягають частковому задоволенню.

У прохальній частині позовної заяви позивач просить стягнути на свою користь з відповідача 25 000,00 грн на правничу допомогу.

За матеріалами справи інтереси позивача представляє адвокат Демакова Я.О. за ордером № 1949310 від 15.07.2025 (а.с.34).

За текстом позовної заяви вказано про понесені судові витрати щодо сплати судового збору та орієнтовна сума правничої допомоги у розмірі 25 000,00 гр. Водночас, у прохальній частині позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача 25 000,00 грн правничої допомоги.

Суд зауважує, що у позовній заяві не міститься посилання ч.8 ст.141 ЦПК України щодо наміру сторони позивача зробити заяву про подання доказів на підтвердження розміру судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, після ухвалення судового рішення.

Так, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України - витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Однак, станом на час розгляду справи в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження надання послуг з правничої допомоги і понесення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, а зазначення у прохальній частині позову стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн, без надання відповідних доказів, не дають неможливості встановити вартість та об`єм фактично наданих позивачу юридичних послуг у цій справі.

Інших документів під час розгляду справи на підтвердження здійснення витрат на професійну правничу допомогу, а саме: акту приймання-передачі з детальним описом наданих послуг, платіжних документів про оплату таких послуг, розрахунку зазначених витрат тощо позивач та його представник не надали.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Отже, за відсутністю доказів понесених витрат на оплату робіт та послуг з надання професійної правничої допомоги, відсутні підстави для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу.

Крім того, згідно зі ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 4 261,56 грн.

Враховуючи наведене ст.ст. 2, 4, 12, 14, 82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 стягнення боргу за договором позики, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 16 квітня 2025 року у розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 4 261 (чотири тисячі двісті шістдесят одна) грн 56 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повний текст судового рішення складено 09 грудня 2025 року.

Суддя А.В. Слободянюк