КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 357/6720/14-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 грудня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної іпотечної установи на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, постановлену у складі судді Ярмоли О.Я. в м. Біла Церква 11 квітня 2025 року за заявою Державної іпотечної установи, заінтересовані особи Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про заміну сторони у судовому рішенні,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У березні 2025 року заявник Державна іпотечна установа звернувся до суду із даною заявою, просив замінити стягувача у судовому рішенні по справі № 357/6720/14 за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Посилався на те, що 26 березня 2015 року Апеляційним судом Київської області ухвалено рішення по справі № 357/6720/14, яким в рахунок погашення заборгованості з ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором стягнуто грошові кошти в сумі 463232 грн. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру за адресою АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, та стягнуто понесені судові витрати в розмірі 2070,60 грн.

Державна іпотечна установа вважає, що є правонаступником банку у рішенні Апеляційного суду Київської області, оскільки право вимоги за кредитним договором було відступлене Фондом гарантування вкладів фізичних осіб на користь Державної іпотечної установи на виконання умов мирової угоди від 25 грудня 2015 року, укладеної між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (ліквідація ФГВФО) в рамках судової справи № 910/21864/15, затвердженої ухвалою Господарського суду м. Києва від 20 січня 2016 року.

Таким чином, згідно умов мирової угоди від 25 грудня 2015 року Державна іпотечна установа стала новим кредитором за кредитним договором № 31-07-И/05 від 05 грудня 2007 року, а внаслідок того, що Апеляційним судом Київської області ухвалено рішення по справі № 357/6720/14 про стягнення заборгованості на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Державна іпотечна установа є новим позивачем за вказаним судовим рішенням.

Зазначив, що відповідно до інформації, наданої Фондом гарантування вкладів фізичних осіб від 07 лютого 2025 року протягом ліквідації банку за період з 26 березня 2015 року по 01 травня 2020 року відсутня інформація щодо надходження коштів за кредитним договором позичальника ОСОБА_1 на виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 26 березня 2015 року по справі № 357/6720/14. Згідно даних бухгалтерського обліку Державної іпотечної установи за період з 02 травня 2020 року по 12 березня 2025 року відсутня інформація про надходження коштів за кредитним договором позичальника ОСОБА_1 на виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 26 березня 2015 року по справі № 357/6720/14.

Відповідно до Інформаційної довідки, сформованої за допомогою реєстру нерухомості, іпотекодержателем нерухомого майна, а саме квартири за адресою АДРЕСА_1 , є Державна іпотечна установа, іпотекодавцем є ОСОБА_1 , термін виконання основного зобов`язання 03 грудня 2027 року.

Таким чином, станом на 11 березня 2025 року боржниками ОСОБА_1 та поручителем ОСОБА_2 рішення Апеляційного суду Київської області від 26 березня 2015 року по справі № 357/6720/14 не виконане та заборгованість відповідача перед новим кредитором складає 463232 грн.

Наголошував, що заміна сторони стягувача у рішенні Апеляційного суду Київської області від 26 березня 2015 року по справі № 357/6720/14 надає право кредитору вимагати від відповідачів виконання рішення суду у добровільному порядку та можливість кредитора стягнення з боржників компенсаційних платежів за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2025 року в задоволенні заяви відмовлено.

Заявник Державна іпотечна установа, не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції не розібрався у суті звернення нового кредитора, який намагається замінитись у судовому рішенні, а не у виконавчому провадженні, яке перебувало на виконанні, адже виконавчі листи взагалі судом не видавались і до виконавчої служби чи приватного виконавця не були подані.

Вказував, що є правонаступником ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у рішенні Апеляційного суду Київської області від 26 березня 2015 року по справі № 357/6720/14, повторно наводив обставини, зазначені в заяві про заміну сторони у судовому рішенні щодо укладення мирової угоди з банком, затвердженої ухвалою Господарського суду м. Києва від 20 січня 2016 року, інформації ФГВФО та даних бухгалтерського обліку Державної іпотечної установи щодо відсутності надходження коштів за кредитним договором, наявності невиконаного боргу та непогашеної заборгованості в розмірі 463232 грн.

Наголошував, що згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення прав вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії судового процесу.

Наводив правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08 лютого 2022 року в справі № 2-7763/10, та аналогічні висновки Верховного Суду у справі № 917/1339/16 від 10 серпня 2020 року, у справі № 2-3705/10 від 18 серпня 2025 року, у справі № 686/18944/15 від 13 серпня 2025 року, у справі № 712/8159/15 від 05 липня 2023 року, у справі № 2-606/10 від 20 вересня 2023 року, у справі № 520/15620/17 від 16 серпня 2023 року, у справі № 2-5660/11 від 20 березня 2024 року.

Посилався на зміст ст. 512, 514 ЦК України, вказував, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін, і що заміна кредитора в зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням в договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин. У зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 18 серпня 2025 року в справі № 2-3705/10, від 13 серпня 2025 року в справі № 686/18944/15 щодо співвідношення матеріального та процесуального правонаступництва, вказував, що процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони у матеріальному правовідношенні її правонаступником). Процесуальне правонаступництво передбачено ст. 55 ЦПК України. Це перехід процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи в зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.

У зв`язку з цим для вирішення судом питання щодо процесуальної заміни сторони у справі необхідна наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи - правонаступника. Матеріальне правонаступництво реалізується в межах процесуального правонаступництва виключно за правилами останнього.

Законодавець не ототожнює «процесуальне правонаступництво» і «заміну сторони виконавчого провадження», оскільки цим інститутам присвячені дві окремі статті ЦПК України - 55 та 442 відповідно. Також це опосередковано випливає зі змісту пункту 28 частини першої статті 353 ЦПК України, відповідно до якого ухвала про заміну сторони у справі (процесуальне правонаступництво) та ухвала про заміну сторони виконавчого провадження відокремлені одна від одної як такі, на які можуть подаватись скарги окремо від рішення суду.

Вказував, що заміна будь-якого учасника справи судом носить не виключно формальний характер, покликаний зафіксувати процесуальне правонаступництво на підставі матеріального правонаступництва, а здійснюється для реалізації завдань цивільного судочинства, передбачених частиною першою статті 2 ЦПК України, в межах стадій судового процесу.

Реалізація процесуального правонаступництва має мати процесуальну мету, яку суд також враховує разом із доказами матеріального правонаступництва, яке стало підставою процесуального правонаступництва.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення прав вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Посилався на зміст ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 129-1, 129 Конституції України, ст. 18 ЦПК України щодо обов`язковості судових рішень і виконання судових рішень як складову права на справедливий суд та одну з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі.

Підсумовував, що судом першої інстанції не досліджено матеріали справи; суд першої інстанції помилково встановив факт відкритого виконавчого провадження у приватного чи державного виконавця, чим недоведені та необґрунтовані обставини судом першої інстанції визнано встановленими; суд першої інстанції вимагав копії виконавчих листів, які не видавалися по справі; судом першої інстанції не враховано, що вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду; заявник не позбавлений можливості повторно звертатись до суду з заявою про заміну сторони у судовому рішенні; докази, надані первісним кредитором про відсутність надходження коштів за кредитним договором на виконання судового рішення в справі № 357/6720/14 за період з 26 березня 2015 року по 01 травня 2020 року, судом першої інстанції проігноровані; докази, що після відступлення права вимоги кошти не надходили до апелянта, судом першої інстанції проігноровані; суд першої інстанції не направив ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2025 року по справі № 357/6720/14 Державній іпотечній установі ні на поштову, ні на офіційну електронну адресу; в електронному кабінеті в підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС по справі № 357/6720/14 в Державної іпотечної установи відсутній доступ до електронної справи або провадження по справі щодо заяви про заміну сторони у судовому рішенні по справі № 357/6720/14 з вихідним № 1016/32 від 12 березня 2025 року або провадження по вказаній заяві не створювалось судом першої інстанції.

Вважав, що відбулось неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції на підставі ч. 1 ст. 376 ЦПК України, і що Державна іпотечна установа за договором відступлення права вимоги має право на заміну сторони у судовому рішенні по справі № 357/6720/14.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2014 року відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення (а с. 129 - 133 т. 1).

26 березня 2015 року рішенням Апеляційного суду Київської області апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення яким в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед AT «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором №31-07-И/05 від 05 грудня 2007 року в сумі 463232 грн. з них: сума строкової заборгованості за кредитом - 102005,66 грн., сума простроченої заборгованості за кредитом - 8825,08 грн., сума строкової заборгованості за відсотками - 1092,70 грн., сума простроченої заборгованості за відсотками - 62841,88 грн., сума простроченої заборгованості за комісіями - 12 454,31 грн., пеня нарахована на суму простроченого тіла кредиту, відсоткам, комісії 277 812,84 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру в АДРЕСА_1 , шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна та стягнуто понесені судові витрати в розмірі 2070,60 грн. В решті позовних вимог відмовлено (а. с. 219 - 223 т. 1).

11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір відступлення права вимоги №17/4-В, відповідно до якого сторони уклали цей Договір з метою реалізації порядку звернення стягнення на майнові права відповідно Договору застави майнових прав №17/4-3 від 11 лютого 2015 року, що укладений з метою забезпечення виконання зобов`язань Первісного кредитора (позичальника) за кредитним договором №17/4 від 11 лютого 2015 року (а. с. 33 - 35 т. 2).

Згідно пункту 1.2 Договору первісний кредитор (Банк) відступає, а Новий кредитор (Державна іпотечна установа) набуває всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаних у додатках до цього Договору.

Згідно Додатку №1 до договору відступлення прав вимоги №17/4-3 від 11 лютого 2015 року, Державна іпотечна установа набула право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №31-07-И/05 від 05 грудня 2007 року, іпотечним договором №31-07-И/05-Z від 05 грудня 2007 року, поручитель - ОСОБА_2 , договором поруки № 31-07-П1/05 від 05 грудня 2007 року (а. с. 36 - 37 т. 2).

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 20 січня 2016 року по справі № 910/21864/15 затверджено мирову угоду між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», відповідно до якої до моменту затвердження виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» та у випадку отримання платежів на виконання договорів зазначених у додатках до Договору відступлення права вимоги №17/4-В, позивач (Державна іпотечна установа) та Відповідач (Банк) домовились вести реєстри таких отриманих платежів (а. с. 25 - 32 т. 2).

Листом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 11 березня 2025 року на адресу Державної іпотечної установи повідомлено, що відповідно до інформації, що знаходиться в розпорядженні ФГВФО протягом ліквідаційної процедури ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», права вимоги за кредитним договором від 05 грудня 2007 року № 31-07-И/05, укладеним між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 , були відступлені на користь Державної іпотечної установи на виконання мирової угоди від 25 грудня 2015 року, укладеної між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в рамках судової справи № 910/21864/15 та затвердженої ухвалою Господарського суду м. Києва від 20 січня 2016 року. Відповідно до інформації, що знаходиться в розпорядженні Фонду протягом ліквідаційної процедури ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», за період з 26 березня 2015 року по 01 травня 2020 року відсутня інформація про надходження коштів за кредитним договором на виконання судового рішення № 357/6720/14 (а. с. 46 т. 2).

Згідно інформації, сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» від 12 березня 2025 року, іпотекодержателем нерухомого майна, а саме квартири за адресою АДРЕСА_1 , є Державна іпотечна установа, іпотекодавцем є ОСОБА_1 , термін виконання основного зобов`язання 03 грудня 2027 року (а. с. 47 - 49 т. 2).

Державною іпотечною установою складено довідку про стан заборгованості за кредитним договором 31-07-И/05, укладеним між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 , станом на 12 березня 2025 року, згідно якої заборгованість ОСОБА_1 перед Державною іпотечною установою, встановлена відповідно до рішення Апеляційного суду Київської області по справі № 357/6720/14, складає 463 232 грн., в тому числі сума строкової заборгованості за кредитом 102 005,66 грн., в тому числі сума простроченої заборгованості за кредитом 8825,08 грн., сума строкової заборгованості за відсотками 1092,70 грн., в тому числі сума простроченої заборгованості за відсотками 62841,88 грн., сума простроченої заборгованості за комісіями 12454,31 грн., пеня нарахована на суму простроченого тіла кредиту, відсоткам, комісії 277812,84 грн. (а. с. 54 т. 2).

Згідно даних бухгалтерського обліку Державної іпотечної установи за період з січня 2020 року по березень 2025 року, відсутня інформація про надходження коштів за кредитним договором позичальника ОСОБА_1 на виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 26 березня 2015 року по справі № 357/6720/14 (дебет і кредит на початок і кінець періоду є однаковими) (а. с. 57 т. 2).

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Відмовляючи Державній іпотечній установі в задоволенні заяви про заміну сторони у судовому рішенні, суд першої інстанції виходив із того, що судове рішення в справі набрало законної сили 26 березня 2015 року, строк його примусового виконання сплив у квітні 2016 року, питання про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання не порушено, а отже заміна судом сторони справи у справі не матиме процесуальної мети.

Апеляційний суд погоджується із даними висновками, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно із пунктом 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з частинами першою та другою статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

У разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець (частини перша та друга статті 442 ЦПК України). Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження (частина п`ята статті 442 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з положеннями статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора в зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин. У зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Особа, на користь якої видано виконавчий документ, набуває статусу стягувача з моменту видачі такого виконавчого документа, а не з моменту відкриття виконавчого провадження. Але разом з тим ця особа до відкриття виконавчого провадження як юридичного процесу є лише стягувачем у виконавчому документі на стадії виконання судового рішення з відповідним потенціалом прав у виконавчому провадженні, які повноцінно реалізує лише у статусі стягувача як сторони відкритого виконавчого провадження, за виключеннями, передбаченими законодавством. Тому заміна стягувача саме як сторони виконавчого провадження неможлива, якщо заява правонаступника про це подана, зокрема, після спливу строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, але якщо цей строк не був поновлений судом. Водночас заміна стягувача у виконавчому документі іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) допускається на будь-якій стадії судового процесу, у тому числі до відкриття виконавчого провадження.

Заміна сторони виконавчого провадження правонаступником у виконавчому провадженні, тобто здійснення процесуального правонаступництва після набрання судовим рішенням законної сили, полягає в поширенні на правонаступників законної сили судового рішення. При цьому на правонаступників законна сила судового рішення поширюється усіма своїми правовими наслідками - незмінністю, неспростовністю, виключністю, преюдиційністю, виконуваністю.

Отже, виконавче провадження є самостійною стадією судового процесу, сторони виконавчого провадження належать до учасників справи, а отже, якщо процесуальне правонаступництво має місце на стадії виконавчого провадження, заміна сторони виконавчого провадження означає й заміну учасника справи. Але заміна учасника справи не обов`язково означає заміну сторони відкритого виконавчого провадження.

На стадії виконання судового рішення як на завершальній стадії судового провадження можлива заміна сторони у виконавчому провадженні як юридичному процесі правонаступником за наявності відкритого виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження та до його закінчення заміна сторони виконавчого провадження (з одночасною заміною відповідного учасника справи) правонаступником здійснюється у порядку, передбаченому статтею 442 ЦПК України з урахуванням підстав, визначених статтею 55 ЦПК України. У цьому випадку норми статті 442 ЦПК України, що містить процесуальні особливості здійснення правонаступництва у виконавчому провадженні, застосовуються разом з нормами статті 55 ЦПК України.

Натомість як до відкриття виконавчого провадження, так і після його закінчення заміна учасника справи правонаступником здійснюється на підставі статті 55 ЦПК України, а в окремих випадках також на підставі частини п`ятої статті 442 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження № 14-197цс21) сформулювала висновок, згідно з яким заміна будь-якого учасника справи судом носить не виключно формальний характер, покликаний зафіксувати процесуальне правонаступництво на підставі матеріального правонаступництва, а здійснюється для реалізації завдань цивільного судочинства, передбачених частиною першою статті 2 ЦПК України, в межах стадій судового процесу.

Реалізація процесуального правонаступництва має мати процесуальну мету, яку суд також враховує разом із доказами матеріального правонаступництва, яке стало підставою процесуального правонаступництва. Заміна судом сторони справи на підставі матеріального правонаступництва здійснюється з процесуальною метою реалізації правонаступником прав щодо виконання судового рішення у виконавчому провадженні, відтак потребує розгляду підстав поновлення такого виконавчого провадження, якщо воно вважається закінченим.

Враховуючи завдання виконавчого провадження як складової судового провадження, процесуальною метою заміни як сторони відкритого виконавчого провадження, так і сторони справи (стягувача у виконавчому документі) в цьому контексті є отримання виконання судового рішення в межах виконавчого провадження. За відсутності підстав відновлення виконавчого провадження, яке було закрите, досягнення цієї процесуальної мети неможливе. Тому разом із заявою щодо правонаступництва у закритому виконавчому провадженні заявник має здійснювати процесуальні дії, спрямовані на відновлення виконавчого провадження, а суд має оцінювати це в комплексі.

За відсутності підстав для відновлення закінченого виконавчого провадження відсутні і підстави для процесуального правонаступництва.

Якщо ж виконавче провадження не закінчене, але виконавчий документ був повернутий стягувачу без виконання, у його правонаступника є можливість отримати право на повторне звернення з виконавчим документом до виконання за умови дотримання строків звернення виконавчого документа до виконання. Якщо ці строки пропущені, то разом з питанням процесуального правонаступництва заявник повинен звернутися з заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. За відсутності підстав для поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання відсутні і підстави для процесуального правонаступництва.

Саме тільки матеріальне правонаступництво без процесуальної мети не є достатнім аргументом, оскільки не відповідає вимогам частини першої статті 2 ЦПК України. Заміна будь-якого учасника справи судом носить не виключно формальний характер, покликаний зафіксувати процесуальне правонаступництво на підставі матеріального правонаступництва, а здійснюється для реалізації завдань цивільного судочинства. Якщо, наприклад, суд підтвердив зобов`язання однієї сторони договору перед іншою та відповідне судове рішення набуло законної сили, то суд не здійснює заміну його сторони у випадку уступки відповідним кредитором за цим договором своїх прав та обов`язків іншій особі на цю іншу особу лише заради процесуальної констатації цього матеріального правонаступництва. Суд може здійснити заміну учасника справи виключно для виконання вимог частини першої статті 2 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року, який був чинним станом на час ухвалення рішення, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом року, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

У правовому висновку, сформульованому Верховним Судом в постанові від 28 лютого 2024 року у справі № 2-904/11 (провадження № 61-14135св23), з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження № 14-197цс21), зазначено, що правонаступник стягувача може звернутися до суду з заявою про заміну стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження в межах строків пред`явлення виконавчого документа до виконання. Якщо ці строки пропущені, то подаючи заяву про заміну стягувача у виконавчому листі, такий правонаступник має одночасно подати заяву про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, обґрунтовуючи поважність причин цього. У разі відсутності підстав для поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, заява про заміну стягувача у виконавчому листі на правонаступника задоволенню не підлягає, оскільки в цьому випадку така заміна носить виключно формальний характер, не сприяє реалізації завдань цивільного судочинства та не відповідає принципу ефективності, оскільки не дає можливості виконати рішення суду без звернення до суду для вжиття додаткових заходів. Так, відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Інше тлумачення закону (зокрема, про можливість здійснювати заміну сторони стягувача протягом необмеженого строку, незалежно від того чи закінчився встановлений строк пред`явлення до виконання виконавчого листа) означатиме, що стягувач після спливу строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, який не був поновлений судом, матиме можливість «штучно» збільшити цей строк на невизначений термін шляхом відступлення права вимоги іншим особам, таким чином уникнувши законодавчої вимоги щодо строку, що вже безпосередньо впливає на права та інтереси боржника, який не може бути у невизначеному стані протягом тривалого строку. Таке тлумачення може порушити принцип правової визначеності, яке є одним з основоположних аспектів верховенства права.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/10031/13, від 30 липня 2019 року у справі № 5/128, від 21 серпня 2020 року у справі № 905/2084/14-908/4066/14.

Отже, у справі Верховний Суд в постанові від 28 лютого 2024 року у справі № 2-904/11, провадження № 61-14135св23, з урахуванням встановлених обставин, які подібні до обставин у справі, що переглядається, а саме що виконавчі листи не видавались та не пред`являлись до примусового виконання, як судовий процес, так і виконавче провадження на час розгляду цієї заяви відсутні, а строк для пред`явлення виконавчих документів до виконання закінчився, констатував, що оскільки передумовою для заміни сторони поза судовим процесом правонаступником є дотримання заявником строку звернення до суду для вирішення указаного питання, суд апеляційної інстанції, встановивши, що АТ «Альфа-Банк» пропустило строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання та не навело поважних причин для поновлення цього строку, обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про заміну сторони у справі.

У справі, що переглядається, відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції встановив, що рішення Апеляційного суду Київської області набрало законної сили 26 березня 2015 року та могло бути звернено до виконання протягом одного року - до 26 березня 2016 року.

В матеріалах справи відсутні докази того, що первісний кредитор ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», або його правонаступник Державна іпотечна установа звертались до суду із заявою про видачу виконавчого документа та пред`являли його до примусового виконання до закінчення строку, визначеного ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження», про що також зазначено в ухвалі суду першої інстанції.

Отже, встановлено і доводами апеляційної скарги підтверджується, що виконавчі листи не видавались та не пред`являлись до примусового виконання, також встановлено, що як судовий процес, так і виконавче провадження на час розгляду цієї заяви відсутні, а строк для пред`явлення виконавчих документів до виконання закінчився. Зазначені обставини виключали можливість заміни сторони у справі на підставі статті 55 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги, що суттю звернення Державної іпотечної установи є не заміна сторони виконавчого провадження відповідно до ст. 442 ЦПК України, а заміна сторони у справі відповідно до ст. 55 ЦПК України, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання Державної іпотечної установи в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 18 серпня 2025 року в справі № 2-3705/10, оскільки у цій справі судами встановлено інші відмінні обставини, а саме, що суд видав виконавчі листи на виконання судового рішення та відкрито виконавче провадження за ними, внаслідок чого заявник просив здійснити заміну сторони виконавчого провадження, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано задовольнив заяву.

У іншій постанові Верховного Суду від 13 серпня 2025 року в справі № 686/18944/15, на яку також міститься посилання в апеляційній скарзі, зазначено, що «звертаючись у жовтні 2020 року до суду із вказаною заявою, ТОВ «ФК «Інвест» просило замінити сторону стягувача ПАТ «Дельта-Банк» з виконання заочного рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 квітня 2016 року у справі № 686/18944/15 на його правонаступника - ТОВ «ФК «Інвент». Разом із тим, вимогу про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання товариство не заявляло.

Таким чином, за відсутності доказів непропущення строку пред`явлення вказаного виконавчого листа до виконання, неподання товариством заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, суди попередніх інстанцій формально підійшли до вирішення питання про заміну сторони у виконавчому документі, не врахували завдання виконавчого провадження як складової судового провадження, у зв`язку із чим дійшли помилкового висновку про можливість заміни сторони виконавчого листа у цій справі.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судові рішення підлягають скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Інвест»».

Враховуючи вищевикладене, в змісті оскаржуваної ухвали суду першої інстанції не вбачається невідповідностей правовим висновкам Верховного Суду у справах, на які посилається Державна іпотечна установа в апеляційній скарзі.

Апеляційний суд відхиляє помилкові доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції хибно встановив обставини відкриття виконавчого провадження, чим недоведені та необґрунтовані обставини судом визнано встановленими, а також вимагав копію виконавчих листів, які не видавалися по справі, з огляду на відсутність відповідних висновків у мотивувальній частині ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2025 року. Натомість, суд першої інстанції встановив, що матеріали справи не містять копію виконавчого листа, відсутні відомості про дату його видачі, питання про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання не порушено, доказів, що таке поновлення мало місце, не надано.

Доводи апеляційної скарги, що заявник не позбавлений можливості повторно звертатись до суду з заявою про заміну сторони у судовому рішенні, що судом не враховано, що вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду, що судом проігноровані наявні в матеріалах справи докази невиконання судового рішення у справі № 357/6720/14, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Перевіряючи наявність порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, апеляційним судом встановлено, що судом розглянуто заяву про заміну сторони у судовому рішенні за відсутності Державної іпотечної установи, відомості про повідомлення якої належним чином про дату, час і місце засідання суду в матеріалах справи відсутні.

Однак, за змістом п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), лише в тому разі, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Зважаючи на те, що Державна іпотечна установа не посилалася на розгляд справи без повідомлення її про дату, час і місце засідання, як на підставу скасування ухвали, а у заяві про заміну сторони у судовому рішенні просила розглядати справу без участі її представника, встановлені апеляційним судом обставини не є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Натомість, доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не направив копію ухвали у на офіційну електронну адресу Державної іпотечної установи, і що в електронному кабінеті в підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС по справі № 357/6720/14 у Державної іпотечної установи відсутній доступ до електронної справи або провадження по справі щодо заяви про заміну сторони у судовому рішенні вих. № 1016/32 від 12 березня 2025 року, не є передбаченою законом підставою для скасування ухвали, оскільки це не призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, доводи апеляційної скарги, що копію ухвали не було направлено не адресу заявника також засобами поштового зв`язку, спростовуються наявною в матеріалах справи копією супровідного листа від 15 квітня 2025 року (а. с. 76 т. 2).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди з ухвалою та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Разом із тим, апеляційний суд звертає увагу, що оскільки на користь Державної іпотечної установи на підставі договору відступлення права вимоги №17/4-В від 11 лютого 2015 року було відступлено право вимоги за іпотечним договором №31-07-И/05-Z від 05 грудня 2007 року, Державна іпотечна установа не позбавлена можливості реалізувати свої права в позасудовому порядку, звернувши стягнення на предмет іпотеки відповідно до одного зі способів звернення стягнення, передбачених п. 11 даного договору.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.