Провадження № 2/162/417/2025
ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
04 грудня 2025 року селище Любешів
Любешівський районний суд Волинської області у складі
головуючого судді Цибень О.В.,
за участю секретаря судового засідання Будько І.М.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором
На підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.09.2025 до Любешівського районного суду Волинської області 27.10.2025 надійшов вказаний позов.
Ухвалою судді від 28.10.2025 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали.
Сторони у судове засідання не з`явилися.
Представник позивача у прохальній частині позовної заяви просить розглянути справу за його відсутності, проти винесення заочного рішення у справі не заперечує.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду повідомлявся належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Любешівського районного суду Волинської області, що відповідає вимогам ч.10 ст.187 ЦПК України. Заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позов від відповідача на адресу суду не надходили.
Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
За погодженням представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши обставини справи в їх сукупності, суд дійшов таких висновків.
Між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт капітал» 13.01.2022 укладено Договір факторингу №13-01/2022-79, відповідно до якого ТОВ «Вердикт капітал» отримало право вимоги до боржників за кредитними договорами ТОВ «Мілоан».
Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №13-01/2022-79 від 13.01.2022 заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №3934812 від 19.10.2021 становить 8003 гривні.
Відповідно до Договору відступлення прав вимоги №10-03/2023/01 від 10.03.2023 укладеного між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ « Коллект центр», ТОВ «Коллект центр» отримало право вимоги до боржників ТОВ «Вердикт капітал» за кредитними договорами.
Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «Мілоан», загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №3934812 становить 8003 гривень, з яких 2000 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 6003 гривень - заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги.
Між ТОВ «Бі ел джи мікрофінанс» та ОСОБА_1 23.11.2021 укладено кредитний договір №4514769, згідно з умовами якого товариство надало позичальнику кредит у розмірі 3200 гривень строком на 28 днів до 21.12.2021 зі сплатою процентів за кожен день користування кредитом у розмірі: з 1-го до 15-го дня 0,0010%, з 16-го до 28-го дня 4,95%. Строк дії договору до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, але не більше 1 календарного року. Згідно з п.2.2. договору реквізити банківської картки позичальника для перерахування кредиту 537541хххххх5549.
Кредитний договір підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором «В-699642».
Згідно з документом №464635260 ТОВ «Бі ел джи мікрофінанс» перерахувало 23.11.2021 3200 гривень на карту № НОМЕР_1 за договором №4514769 від 23.11.2021.
Між ТОВ «Бі ел джи мікрофінанс» та ТОВ «Вердикт капітал» 29.11.2021 було укладено Договір відступлення прав вимоги №29/11-1, відповідно до якого ТОВ «Вердикт капітал» отримало право вимоги до боржників ТОВ «Бі ел джи мікрофінанс» за кредитними договорами.
Відповідно до реєстру боржників від 28.01.2022, за договором відступлення прав вимоги №29/11-1 заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №4514769 становить 5259,65 гривень.
Згідно з розрахунком заборгованості за кредитом ТОВ «Бі ел джи мікрофінанс», заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №4514769 становить 5259,65 гривень.
Відповідно до Договору відступлення прав вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023 укладеного між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ « Коллект центр», ТОВ «Коллект центр» отримало право вимоги до боржників ТОВ «Вердикт капітал» за кредитними договорами.
Згідно з реєстром боржників до договору про відступлення прав вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023 заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №4514769 становить 5395,75 гривень.
За розрахунком заборгованості ТОВ «Вердикт капітал» заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №4514769 станом на 10.01.2023 становить 5317,95 гривень.
Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ «Коллект центр» заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №4514769 станом на 09.09.2025 становить 5395,75 гривень.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке.
Відповідно до ч. 1-2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договору не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Згідно з ч. 1ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами.
Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року(далі Закон) електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Відповідно до ч. 2 ст. 1081 ЦК України грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу.
Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Таким чином, сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладання такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Відповідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Відповідно ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок виплати яких встановлюється договором.
Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Верховний Суд України в своїй постанові у справі № 6-979цс15 від 23 вересня 2015 року дійшов висновку про те, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Оскільки боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, унаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, суди дійшли обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.
Відповідач належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконав, чим порушив умови Договорів, у зв`язку з чим має заборгованість перед позивачем.
Здійснений позивачем розрахунок заборгованості відповідачем не заперечувався та не спростований.
Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 вказав, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», відповідно до якого вимоги позову щодо розміру заборгованості є доведеними у разі, коли стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, заявлений стороною позивача.
Разом з тим, суд не погоджується з розміром нарахованих відсотків за договором про споживчий кредит №3934812 від 19.10.2021.
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 05.04.2023 по справі №910/4518/16 зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя). Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Як встановлено судом, строк кредитування був погоджений сторонами та становив 15 днів (п.1.3 договору).
Відповідно до п.2.2.1, 2.2.3 договору про споживчий кредит №3934812 позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, визначених п.1.5.1-1.5.2 в термін, зазначений у п.1.4. У випадку, якщо позичальник продовжує строк кредитування, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою, визначеною п.1.5.2 або проценти за стандартною базовою ставкою, визначеною п.1.6 Договору у сумі та на умовах, визначених п.2.3 Договору. Водночас у п.3 паспорта споживчого кредиту №3934812 визначено, що процентна ставка становить 2% за кожен день користування кредитом в межах строку кредитування, вказаного в п.1.3 договору. Стандартна (базова) ставка 5% за кожен день користування кредитом, яка застосовується у випадку продовження троку кредитування, вказаного в п.1.3 договору на стандартних (базових) умовах згідно з п.2.3.1.2 договору.
Відповідно до п.5 паспорта споживчого кредиту позичальник може продовжити строк кредитування на стандартних (базових) умовах згідно з п.2.3.1.2 договору на 1 день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування. Таке продовження строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Протягом періоду, на який продовжено строк кредитування на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом нараховуються за стандартною (базовою) ставкою 5% за кожен день користування кредитом.
За таких обставин, надана первісним кредитором ТОВ «Мілоан» відомість про щоденні нарахування та погашення є правильною та відповідає умовам договору.
Водночас, доданий до позову розрахунок заборгованості наданий ТОВ «Вердикт капітал» містить відсотки, нараховані за період поза межами строків кредитування, підставність чого під час судового розгляду не встановлено.
Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором №4514769 від 23.11.2021 5395,75 гривень, з яких 3200 гривень за тілом кредиту, 2059,65 гривень за відсотками, 113,22 гривень інфляційні збитки, 22,88 гривень 3% річних; за договором №3934812 від 19.10.2021 8003 гривень, з яких 2000 гривень за тілом кредиту; 6003 гривні за відсотками.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Також представником позивача заявлені вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9000 гривень.
Статтею 133 ЦПК України, встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
За ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 ЦПК України).
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц.
Заявлений позивачем розмір витрат з надання професійної правничої допомоги в 9000 гривень підтверджується договором про надання правової допомоги №01-07/2024 від 01.07.2024, заявкою на надання юридичної допомоги №1712 від 01.08.2025, витягом з акта №13 про надання юридичної допомоги від 31.08.2025.
Між тим, у додатках до позовної заяви відсутні докази про оплату наданої правничої допомоги.
Таким чином, суд вважає, що позивач документально не підтвердив витрати на правничу допомогу відповідно до вимог ст. 137 ЦПК.
Керуючись ст. 12, 13, 17, 77, 78, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 280 ЦПК України, ст. 509, 510, 511, 525, 526, 536, 553, 554, 651, 1048, 1054, 1055 ЦК України, суд
Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» заборгованість за договором №4514769 від 23.11.2021 5395,75 гривень; за договором №3934812 від 19.10.2021 8003 гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» 1844,29 гривень (одна тисяча вісімсот сорок чотири гривні 29 копійок) судового збору.
Іншу частину вимог залишити без задоволення.
Заочне рішення може бути переглянуте Любешівським районним судом за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відповідач: ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).
Суддя Любешівського районного суду Волинської області Ольга ЦИБЕНЬ