Провадження № 22-ц/812/1960/25
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 листопада 2025 року м. Миколаїв

справа № 489/4039/25

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Миколаївський обласний центр онкології» Миколаївської обласної ради, третя особа Миколаївська обласна рада, Південне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 09 вересня 2025 року під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., повне судове рішення складено цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Миколаївський обласний центр онкології» Миколаївської обласної ради (далі КНП «МОЦО» МОР) про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач зазначала, що з 08 травня 2024 року працювала на посаді юрисконсульта в КНП «МОЦО» МОР. З 10 грудня 2019 року вона має інвалідність третьої групи, відповідно до лікарських рекомендацій може виконувати помірну працю 1-2 класу напруги, про що директор КНП «МОЦО» МОР був повідомлений. Як вказала позивачка, з часу прийняття її на посаду роботодавець не виконував обов`язки, передбачені п. 4.1 розділу 4 Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників КНП «МОЦО» МОР, в тому числі вона не була забезпечена всім необхідним на робочому місці. Нею неодноразово були подані на ім`я директора КНП «МОЦО» МОР службові записки щодо порушення трудового та антикорупційного законодавства. Також відповідні листи були направлені в установи та організації щодо запобігання корупції в КНП «МОЦО» МОР. За твердженням позивачки, ігноруючи подані нею усні та письмові повідомлення про порушення законодавства на підприємстві, директором КНП «МОЦО» МОР було усунено її від виконання посадових обов`язків шляхом видання усного розпорядження працівникам підприємства не допускати її до документів підприємства, які їй необхідні для виконання посадових обов`язків. З цього приводу вона зверталась до управління охорони здоров`я Миколаївської облдержадміністрації та Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці.

Як вказала позивачка, незважаючи на той факт, що відповідно до антикорупційної програми КНП «МОЦО`МОР викривача не може бути звільнено чи примушено до звільнення, притягнуто до дисциплінарної відповідальності чи піддано з боку керівництва іншим негативним заходам впливу у зв`язку з повідомленням ним про порушення вимог антикорупційного законодавства та/або вимог антикорупційної програми, 21 квітня 2025 року наказом №171-Ко; 22 квітня 2025 року наказом №177-К, 23 квітня 2025 року наказом №179-Ко відносно неї було винесено три догани за нібито відсутність на роботі без поважних причин, що, на думку ОСОБА_1 , є особистою помстою директора підприємства їй. Так, маючи проблеми зі здоров`ям вона з 04 квітня 2025 року по 14 квітня 2025 року знаходилася на стаціонарному лікуванні, також неодноразово зверталася 03 квітня 2025 року, 21 квітня 2025 року, 24 квітня 2025 року до лікаря в зв`язку з погіршенням стану здоров`я, 21 квітня 2025 року нею було написано доповідну записку про необхідність потрапити по запису на прийом до сімейного лікаря, проте директором було в цьому відмовлено. 08 травня 2025 року наказом № 200-Ко її було звільнено з посади юрисконсульта за нібито систематичне порушення без поважних причин правил внутрішнього трудового розпорядку на підставі вищевказаних наказів та двох актів від 24 квітня 2024 року про нараду, про яку нікого не було повідомлено та ніби-то необхідності директора в консультації. На думку позивачки вказані акти є навмисно сфальсифікованими, так як 24 квітня 2024 року вона особисто повідомила директора через додаток Whats App про відвідування лікаря, а також подала службову записку від 24 квітня 2024 року про стан здоров`я. До того ж, крім неї на підприємстві є інший юрист, яка за нагальної необхідності могла надати консультацію директору КНП «МОЦО`МОР. Зауважує, що для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила: визнати незаконними та скасувати накази про накладення на неї дисциплінарного стягнення № 171-Ко від 21 квітня 2025 року, № 177-Ко від 22 квітня 2025 року, №179-Ко від 23 квітня 2025 року; визнати незаконним та скасувати наказ № 200-Ко від 08 травня 2025 року про її звільнення та поновити її на роботі на посаді юрисконсульта в КНП «МОЦО`МОР; стягнути з КНП «МОЦО`МОР на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 09 травня 2025 до дня поновлення на роботі, а також судові витрати.

У відзиві на позовну заяву представник КНП «МОЦО`МОР адвокат Герцун В.С.- заперечуючи проти задоволення позову зазначав, що ОСОБА_1 систематично порушувала трудову дисципліну, безпричинно була відсутня на робочому місці, за що тричі притягувалася до дисциплінарної відповідальності, неналежно виконувала свої посадові обов`язки, ігнорувала розпорядження директора, а саме: 24 квітня 2025 року неодноразово і безпідставно відмовилася бути присутньою на оперативній нараді, на якій необхідна була правова консультація, та відмовилася надати юридичну консультацію керівнику підприємства.

Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 09 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ №179-Ко від 23 квітня 2025 про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ №179-Ко від 23.04.2025 року про оголошення позивачці догани, є незаконним і підлягає скасуванню, оскільки тривалість відсутності ОСОБА_1 на роботі була менше трьох годин. Щодо інших наказів суд встановив, що позивачкою не надано доказів на спростування їх законності, а тому інші позовні вимоги задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, просила його скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким: визнати незаконними та скасувати накази про дисциплінарне стягнення №171-Ко від 21.04.2025, №177-Ко від 22.04.2025; визнати незаконним та скасувати наказ № 200-Ко від 08.05.2025. про її звільнення; поновити її на роботі на посаді юрисконсульта в КНП «МОЦО» МОР; стягнути з КНП «МОЦО» МОР на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 09 травня 2025 року до дня поновлення на роботі та судові витрати. Рішення в частині визнання протиправним та скасування наказу № 179-Ко від 23 квітня 2025 - залишити без змін.

Апелянт зазначала, що судом при прийнятті до розгляду справи не було враховано складність справи, характер спірних правовідносин, які вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Так, ухвалою суду від 28 липня 2025 року розгляд справи було призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін (письмове провадження). 12 серпня 2025 року вона подала до суду клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, однак, на думку апелянта, дане клопотання не було розглянуто, тоді як в тексті оскаржуваного рішення зазначено, що ухвалою суду від 13 серпня 2025 року у задоволенні даного клопотання відмовлено. Одночасно в тексті рішення зазначено що від сторін не надходило клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Все це, на думку ОСОБА_1 , свідчить про відсутність неупередженого ставлення з боку судді на користь відповідача та є порушенням ст. 277- 279 ЦПК України. Порушення процедури розгляду справи призвели до унеможливлення її присутності в судовому засіданні та надати пояснення, які мають суттєве значення, відсутності повного та всебічного встановлення обставин справи, що порушило її процесуальні права та негативно вплинуло на результат розгляду. Судом не розглянуто надані нею докази про те, що вона неодноразово звертала увагу керівництва підприємства на порушення антикорупційного законодавства працівниками КНП «МОЦО`МОР, за що піддавалася незаконним діям керівника підприємства з фінансового, фізичного (створення нестерпних умов праці) та морального утиску, а в подальшому і звільненню, Не зважаючи на той факт, що відповідно до антикорупційної програми КНП «МОЦО» МОР п. 3. розділу 10 «Процедури захисту працівників, які повідомили інформацію про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення антикорупційної програми КНП «МОЦО`МОР» викривача не може бути звільнено чи примушено до звільнення, притягнуто до дисциплінарної відповідальності чи піддано з боку керівництва іншим негативним заходам впливу у зв`язку з повідомленням ним про порушення вимог антикорупційного законодавства та/або вимог антикорупційної програми, її тричі протягом трьох днів було з надуманих і сфальсифікованих підстав притягнуто до дисциплінарної відповідальності та звільнено з посади юрисконсульта.

Як зазначає апелянт, суд в оскаржуваному рішенні вказує на правомірність дій відповідача при нібито відсутності позивача на робочому місці, тоді як законодавством передбачено дисциплінарну відповідальність за доведену винну відсутність працівника на роботі, що включає не тільки робоче місце, а і територію підприємства. Відповідачем не доведена її винна поведінка і що її поведінка призвела до негативних наслідків чи завдала шкоди, а тому в її діях відсутній склад дисциплінарного проступку.

Щодо незаконності наказу № 171-Ко від 21.04.2025 року ОСОБА_1 зауважує, що акт від 02 квітня 2025 року про її відсутність складено лише трьома особами, тоді як відповідно наказу 30-од від 29.07.2024 про створення Комісії із контролю за виконанням працівниками Правил внутрішнього трудового розпорядку складається з восьми осіб, що свідчить про фальсифікацію та замовний характер даного акту. На думку апелянта, акт про її відмову надати письмове пояснення містить неправдиву інформацію, так як в ньому зазначено що їй було запропоновано на підставі розпорядження директора № 2 від 15.04.2025 року надати пояснення відсутності на робочому місці, але не надано жодних доказів чи було їй це запропоновано, оскільки письмова вимога до неї про витребування пояснень відсутня. До того ж апелянт зазначає, що незважаючи на незаконність вищевказаного розпорядження директора № 2, на самому розпорядженні нею були особисто надані письмові пояснення про необхідність її присутності у суді. ОСОБА_1 вказує, що жодна норма законодавства не містить обов`язку надання пояснень відсутності на робочому місці у конкретно визначений час. Актом перевірки від 02 квітня 2025 року зафіксовано відсутність її на робочому місці у чітко визначений час: о 13 год. 15 хв. та о 16 год. 23 хв. Отже стверджувати відсутність ОСОБА_1 на роботі у період з 13 год. 15 хв. та о 16 год. 23 хв. безпідставно.

Щодо незаконності наказу № 177-Ко від 22.04.2025 року ОСОБА_1 вказує, що актом перевірки від 03 квітня 2025 року зафіксовано відсутність її на робочому місці о 12 год.32 хв. та о 16 год.00 хв., а тому також безпідставно стверджувати про її відсутність на роботі у період з 12-32 год. до 16-00 год. До того ж відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку КНП «МОЦО`МОР перерва на обід для адміністративної служби встановлена з 12-30 до 13-00 годин. Окрім того 03 квітня 2025 року вона була на прийомі у сімейного лікаря, що підтверджується довідкою КНП ММР «Центр первинної медико санітарної допомоги №5» сімейна амбулаторія №3 від 03.04.2025р. та електронним направленням на стаціонарне лікування. Про необхідність звернення до лікаря було повідомлено помічника директора ОСОБА_2 та після прийому у лікаря у мережі Viber помічнику директора було надіслано о 14-35 год. відповідне повідомлення. Апелянт вказує, що її приблизна відсутність на роботі складає 2 год.05хв (з 13.55 по 16.00, що менше ніж 3 години, а тому відсутні підстави для застосування дисциплінарного стягнення. Також ОСОБА_1 звертає увагу щодо неналежного складу осіб, які складали акт про її відсутність від 03 квітня 2025 року, з вказаної вище підстави.

Зважаючи на незаконність наказів про притягнення її до дисциплінарної відповідальності позивачка вважає і незаконним наказ про її звільнення №200-Ко від 08.05.2025р. Також апелянт вказує, що судом не взято до уваги, що вона 24 квітня 2025 року повідомляла особисто директора ОСОБА_3 про те, що буде на прийомі у лікаря у зв`язку з високим тиском та наданням їй екстренної медичної допомоги по зниженню тиску, після чого їй необхідно було деякий час перебувати в стані спокою в приміщенні лікарні. У мережі WhatsApp ОСОБА_3 було надіслано фото довідки від 24.04.2025. огляду її лікарем та призначеної ін`єкції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник КНП «МОЦО» МОР адвокат Герцун В.С. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін. Зазначав, що доводи позивача в апеляційній скарзі ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права та спотворенні доказів. Так позивач була ознайомлена зі своєю посадовою інструкцією юрисконсульта, Правилами внутрішнього розпорядку та з обов`язком письмово повідомляти керівництво про відсутність на робочому місці. В апеляційній скарзі позивач фактично не спростовує факт своєї відсутності та до теперішнього часу не зазначає причин своєї відсутності. Надані нею довідка лікаря від 03.04.2025р. про огляд та скріншот про направлення не свідчать, що вона не могла виконувати свої посадові обов`язки у зв`язку з хворобою і не дають підстав вважати, що вона була у лікаря саме в період з 12.32 год. до 16.00год. Так, ОСОБА_1 надала лікарняний, який був відкритий 04.04.2025р. і закритий 11.04.2025р., що спростовує її доводи, що 03 квітня 2025 року вона була відсутня на робочому місці з поважних причин. Щодо доводів апелянта про відсутність на робочому місці менше трьох годин, то це не впливає на законність притягнення її до дисциплінарної відповідальності. Представник відповідача вказує, що ОСОБА_1 помилково вважає, що до дисциплінарної відповідальності можливо притягнути лише за прогул при відсутності на робочому місці більше трьох годин, тоді як ОСОБА_1 притягнута до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни, а не за прогул. Також не заслуговують на увагу доводи апелянта про незаконність наказу про її звільнення. Так, до наказу надано документи, які є підставами для винесення наказу, а саме: три накази про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за порушення правил внутрішнього розпорядку та два акти від 24.04.2025р. про відсутність на робочому місці і відмови виконати усне розпорядження директора. Щодо негативних наслідків або спричинення шкоди, то при звільнені за п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП наявність шкоди не є обов`язковою умовою. Позивач вважає, що не змогла виконати усні розпорядження директора і була відсутня на робочому місці 24 квітня 2025 року з поважних причин, надавши довідку огляду лікаря та скріншот повідомлення директора. Однак погодитись з такими доводами не можна з огляду на те, що лікарняний їй не виписувався і вона могла виконувати свої обов`язки. Також представник відповідача не погоджується з доводами ОСОБА_1 щодо порушення судом першої інстанції її прав. Так, судом першої інстанції було надано можливість позивачу в повній мірі реалізувати свої права. Суддя надав можливість врегулювання спору за участю судді. На заяву позивача про відвід судді, якому була розподілена справа після того, як врегулювання спору не відбулося, суддею було заявлено самовідвід з метою зняття у сторін будь-яких сумнівів в об`єктивності та неупередженості судді при розгляді даної справи. Під час розгляду справи всі сторони мали можливість і скористались своїм правом висловити свої позиції як в заявах по суті, так і в інших письмових процесуальних документах, надані сторонами письмові докази долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги.

Представник третьої особи - Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці - Семенцова С.А. пояснила, що Управління неодноразово зверталось до суду першої інстанції із заявами про виключення їх зі складу учасників справи, оскільки вони не є учасниками спірних правовідносин та доцільність їх участі у справі позивачкою не обґрунтована, проте вона особисто вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Представники відповідача та третьої особи Миколаївської обласної ради в судове засідання не з`явились. Про дату, час і місце розгляду справи КНП «МОЦО» МОР та Миколаївська обласна рада належним чином повідомлені.

Від представника відповідача адвоката Герцуна В.С. 20 листопада 2025 року надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, оскільки він не може прийняти участь в судовому засіданні, так як входить до складу комісії з відбору адвокатів до БПД як представник Ради адвокатів Миколаївської області, засідання якої призначено на 24 листопада 2025 року на 10:00 год.

21 листопада 2025 року від адвоката Герцуна В.С. надійшла заява про перенесення розгляду справи із посиланням на обставини, зазначені у заяві 20 листопада 2025 року.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку позивачки та представника третьої особи, враховуючи викладені вимоги і той факт, що адвокатом Герцуном В.С. не було надано доказів, що він входить до складу комісії з відбору адвокатів до БПД, колегія суддів визнала причини неявки представника відповідача неповажними та вважала можливим розглядати справу за відсутності представників КНП «МОЦО» МОР та Миколаївської обласної ради.

Вирішуючи клопотання відповідача, подане ним 23 жовтня 2025 року, про повернення Рябець Г.Я. відповіді на відзив на апеляційну скаргу в зв`язку із порушенням апелянтом передбаченого ст. 364 ЦПК України строку на подання доповнень до апеляційної скарги колегія суддів дійшла наступного.

Так, 20 жовтня 2025 року ОСОБА_1 подала відповідь на відзив на апеляційну скаргу, а 27 жовтня 2025 року клопотання в якій, посилаючись на ст. 364 ЦПК України, просила вважати подану нею 20 жовтня 2025 року відповідь на відзив на апеляційну скаргу доповненням до апеляційної скарги.

Частиною першою статті 364 ЦПК України передбачено, що особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

Повний текст оскаржуваного рішення був складений 09 вересня 2025 року, отже з огляду на приписи частини першої статті 354 ЦПК України останнім днем строку на подання апеляційної скарги є 09 жовтня 2025 року.

Апелянтом доповнення до апеляційної скарги подані 20 жовтня 2025 року, тобто після спливу встановленого діючим цивільним процесуальним законодавством строку на подання доповнень до апеляційної скарги.

Відповідно до приписів статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на подання доповнень до апеляційної скарги ОСОБА_1 не заявляла.

За такого протокольною ухвалою колегія суддів залишила вказані доповнення до апеляційної скарги без розгляду.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Статтею 139 КЗпП України передбачений обов`язок працівників працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 140 КЗпП України визначено, що трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохочення за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов`язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

Отже, трудовою дисципліною передбачено додержання працівниками норм, закріплених КЗпП України, правил внутрішнього трудового розпорядку, статутів, положень, посадових інструкцій, за порушення якої до працівника можливе застосування положень статті 147 КЗпП України.

Відповідно до ст.147 КЗпП України підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності є порушення трудової дисципліни. За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Порушенням трудової дисципліни може бути невиконання або неналежне виконання працівником трудових обов`язків, недотримання правил внутрішнього трудового розпорядку чи умов колективного договору.

Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Порушення працівником трудової дисципліни, невиконання або неналежне виконання покладених на нього трудових обов`язків є підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності. Закон не вимагає, щоб таке порушення обов`язково призводило до будь-яких шкідливих наслідків. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності досить, щоб був зафіксований сам факт порушення.

Статтею 148 КЗпП України встановлено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Статтею 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Наказ про притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності повинен містити чітко сформульоване порушення трудової дисципліни, яке стало підставою для застосування дисциплінарного стягнення.

Відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Звільнення працівника за пунктом 3 статті 40 КЗпП України - є видом дисциплінарного стягнення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно з правилами частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 згідно довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12ААБ № 403844 від 10.12.2019 року, має третю групу інвалідності безстроково, причина інвалідності загальне захворювання. Може виконувати помірну працю за фахом, помірну працю 1-2 класу напруги (т. 1 а.с. 15).

Згідно наказу КНП «МОЦО» МОР № 172-Ко від 07.05.2024 року ОСОБА_1 прийнято на основне місце роботи на посаду юрисконсульта адміністративної служби вказаного підприємства з 08 травня 2024 року (т. 1 а.с. 14).

Відповідно до наказу КНП «МОЦО» МОР № 171-Ко від 21.04.2025 року ОСОБА_1 оголошено догану за порушення трудової дисципліни (відсутність на роботі без поважних причин) (т. 1 а.с. 16).

Наказом КНП «МОЦО» МОР № 177-Ко від 22.04.2025 року ОСОБА_1 оголошено догану за порушення трудової дисципліни: відсутність на роботі більше трьох годин безперервно без поважних причин (т. 1 а.с. 18).

Згідно наказу КНП «МОЦО» МОР №179-Ко від 23.04.2025 року ОСОБА_1 оголошено догану за порушення трудової дисципліни (відсутність на роботі без поважних причин безперервно у проміжок часу з 09 год. 54 хв. до 12 год. 19 хв. (тривалістю 2 години 25 хвилин) та надання неправдивої інформації (т. 1 а.с. 20).

Наказом КНП «МОЦО» МОР № 200-Ко від 08.05.2025 року ОСОБА_1 звільнено 08 травня 2025 року за ч. 1 п. 3 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 13).

На час спірних правовідносин позивачка не була членом профспілкового комітету КНП «МОЦО» МОР.

Відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників КНП «МОЦО» МОР, схваленою конференцією трудового колективу КНП «Миколаївський обласний центр онкології» МОР Протоколом № 4 від 15.04.2020, працівники зобов`язані, зокрема, вчасно приходити на роботу, використовувати весь робочий час для продуктивної праці, утримуватися від дій, що заважають іншим працівникам виконувати їх трудові обов`язки. Робочий день починається о 08.30 годині, закінчується о 17.00 годині, перерва на обід, зокрема для адміністративної служби (до якої належить посада юрисконсульта): з 12.30 по 13.00 годину (т. 1 а.с. 24-30).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу КНП «МОЦО» МОР № 171-Ко від 21.04.2025 року, яким ОСОБА_1 було оголошено догану за порушення трудової дисципліни, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні докази його неправомірності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки він відповідає встановленим у справі обставинам.

Так, Актом перевірки відпрацювання робочого часу у структурних підрозділах КНП «МОЦО» МОР, складеного 02.04.2025 року трьома членами комісії з контролю за виконанням працівниками підприємства Правил внутрішнього трудового розпорядку, було встановлено, що 02.04.2025 року юрисконсульт ОСОБА_1 станом на 13 год. 15 хв. та станом на 16 год. 23 хв. була відсутня на робочому місці без виправдувальних документів (т. 1 а.с. 125).

В Акті про відмову ОСОБА_1 надати письмове пояснення щодо порушення трудової дисципліни від 15.04.2025 року зазначено, що 02.04.2025 року членами комісії з контролю за виконанням працівниками підприємства Правил внутрішнього трудового розпорядку за результатами перевірки було встановлено факт відсутності на роботі ОСОБА_1 більше трьох годин поспіль з 13 год. 15 хв. по 16 год. 23 хв. 15.04.2025 року присутності двох інспекторів з кадрів та помічника керівника підприємства юрисконсульту Рябець Г.Я. було запропоновано на підставі розпорядження директора від 15.04.2025 № 2 надати письмове пояснення щодо її відсутності на робочому місці, але вона відмовилася його надати. Також, документів, які виправдовують її відсутність на робочому місці протягом робочого дня 02.04.2025 року ОСОБА_1 не було надано (т. 1 а.с 125 зв.).

Разом із тим на розпорядження директора КНП «МОЦО» МОР від 15.04.2025 № 2 ОСОБА_1 власноруч 15.04.2025 року написала пояснення, де зазначила, що про необхідність присутності в суді вона повідомляла заступника директора та помічника директора, витяг про судове засідання в ЄСІТС буде надано (т. 1 а.с. 126).

Між тим доказів на підтвердження зазначених ОСОБА_1 обставин матеріали справи не містять, не надано їх і до суду апеляційної інстанції.

Згідно табеля робочого часу по адміністративній службі за квітень 2025 року в графі ОСОБА_1 за 02.04.2025 міститься відмітка «ПГ» (т. 1 а.с. 155 зворот).

Відповідно до наказу КНП «МОЦО» МОР № 171-Ко від 21.04.2025 року ОСОБА_1 оголошено догану за порушення трудової дисципліни (відсутність на роботі без поважних причин 02.04.2025) (т. 1 а.с. 124).

В цей же день ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом та не погодилася з ним, зазначивши на ньому, що пояснення щодо відсутності та попередження про відсутність саме в цей день не було надано, тому що в цей час її відсутність на роботі не підтверджено жодними доказами. Має намір оскаржити даний наказ у суді.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем доведений факт порушення позивачкою трудової дисципліни, за яке до неї було застосовано дисциплінарне стягнення, що відповідно до ст.147 КЗпП України є підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, а тому відсутні підстави для скасування наказу № 171-Ко від 21.04.2025 року, яким застосовано до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідачем було дотримано вимоги статей 148, 149 КЗпП України щодо строку та порядку застосування дисциплінарного стягнення.

Також колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконним і скасування наказу КНП «МОЦО» МОР № 177-Ко від 22.04.2025 року.

Так, Актом перевірки відпрацювання робочого часу у структурних підрозділах КНП «МОЦО» МОР, складеного 03.04.2025 року трьома членами комісії з контролю за виконанням працівниками підприємства Правил внутрішнього трудового розпорядку, було встановлено, що 03.04.2025 року юрисконсульт ОСОБА_1 станом на 12 год. 32 хв. та станом на 16 год. 00 хв. була відсутня на робочому місці без виправдувальних документів (т. 1 а.с. 128).

В Акті про відмову ОСОБА_1 надати письмове пояснення щодо порушення трудової дисципліни від 16.04.2025 року зазначено, що 03.04.2025 року членами комісії з контролю за виконанням працівниками підприємства Правил внутрішнього трудового розпорядку за результатами перевірки було встановлено факт відсутності на роботі ОСОБА_1 більше трьох годин поспіль з 12 год. 32 хв. по 16 год. 00 хв. 16.04.2025 року присутності двох інспекторів з кадрів та помічника керівника підприємства юрисконсульту Рябець Г.Я. було надано для ознайомлення розпорядження директора від 16.04.2025 № 3 та запропоновано надати письмове пояснення щодо її відсутності на робочому місці, з розпорядженням директора вона ознайомилась, а письмові пояснення надати відмовилась (т. 1 а.с 128 зв.).

На розпорядження директора КНП «МОЦО» МОР від 16.04.2025 № 3 ОСОБА_1 16.04.2025 року написала: «юридично невірний документ» (т. 1 а.с. 129).

Згідно табеля робочого часу по адміністративній службі за квітень 2025 року в графі ОСОБА_1 за 03.04.2025 року міститься відмітка «4» (т. 1 а.с. 155 зворот).

Наказом КНП «МОЦО» МОР № 177-Ко від 22.04.2025 року ОСОБА_1 оголошено догану за порушення трудової дисципліни: відсутність 03.04.2025 на роботі більше трьох годин безперервно без поважних причин (т. 1 а. 127).

При ознайомленні в цей же день з даним наказом ОСОБА_1 зазначила, що довідка про знаходження у лікувальному закладі була надана директору та його помічнику, за направленням сімейного лікаря знаходилась на стаціонарному лікуванні.

Законодавством не визначено перелік поважних причин відсутності на роботі, тому, вирішуючи це питання щодо працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази із числа передбачених ЦПК України.

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які виключають вину працівника.

До матеріалів справи позивачкою долучена копія довідки КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» сімейна лабораторія № 3 від 03.04.2025 року, де вказано, що в цей день ОСОБА_1 була на прийомі у терапевта в ЦПМСД № 5 СА № 3 (т. 1 а.с. 65).

Вказану довідку ОСОБА_1 направила о 14.35 год шляхом телефонного повідомлення абоненту «Таня секретар онкологія» та повідомила про те, що їй дали направлення на стаціонарне лікування (т. 1 а.с. 67).

Разом із тим матеріали справи не містять відомостей про те, що позивачка попереджала керівництво про необхідність відвідування нею лікаря 03.04.2025 року і на таке ОСОБА_1 не посилається, відомостей про видачу їй листа непрацездатності на підтвердження її тимчасової непрацездатності у зазначену дату матеріали справи на містять. Зміст довідки КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» не свідчить про те, що позивачка потребувала невідкладної медичної допомоги.

З виписного епікризу із медичної картки стаціонарного хворого терапевтичного відділення № 2669 КНП ММР «Міська лікарня № 1» та листа непрацездатності №31165268-1 слідує, що позивачка знаходилася на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні з 04.04.2025 по 14.04.2025 (т. 1 а.с. 70), тобто 03.04.2025 року позивачка на стаціонарному лікуванні не перебувала, відсутні відомості і перебування її на амбулаторному лікуванні.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що була на прийомі у лікаря 03.04.2025 року протягом приблизно 20 хвилин, після чого о 14.35 год направила відповідне повідомлення з копією довідки секретарю КНП «МОЦО» МОР.

Проте матеріали справи свідчать про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці в період з 12 год. 32 хв. по 16 год. 00 хв., що, навіть враховуючи, що 12 год. 30 хв. до 13.00 год. позивачка не повинна була перебувати на роботі у зв`язку з обідньою перервою та приймаючи до уваги час, витрачений на відвідування лікаря, не підтверджує поважність причини відсутності позивачки на роботі протягом всього періоду з 13 год. 00 хв. по 16 год. 00 хв.

Колегія суддів звертає увагу на помилковість доводів апелянта про те, що притягнення до дисциплінарної відповідальності можливо тільки у разі відсутності працівника на роботі без поважних причин не менше трьох годин, оскільки її було притягнуто не за вчинення прогулу, а у зв`язку із порушенням трудової дисципліни відсутністю на роботі у робочий час без поважної причини, для чого тривалість такої відсутності не має правового значення.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем доведений факт порушення позивачкою трудової дисципліни, за яке до неї було застосовано дисциплінарне стягнення, що відповідно до ст.147 КЗпП України є підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, вимоги статей 148, 149 КЗпП України щодо строку та порядку застосування дисциплінарного стягнення дотримані, а тому відсутні підстави для скасування наказу № 177-Ко від 22.04.2025 року, яким застосовано до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу КНП «МОЦО» МОР №179-Ко від 23.04.2025 року про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді догани, суд першої інстанції виходив з того, що 31 березня 2025 року тривалість відсутності позивачки на роботі становить менше трьох годин (2 год. 25 хв.).

В зазначеній частині рішення суду в апеляційному порядку не було оскаржено, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України його законність і обґрунтованість в цій частині апеляційним судом не перевірялась.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу КНП «МОЦО» МОР № 200-Ко від 08.05.2025 року про звільнення ОСОБА_1 та про поновлення її на роботі, суд першої інстанції виходив із доведеності факту вчинення 08.06.2025 року позивачкою нового дисциплінарного проступку, встановив, що застосування дисциплінарного стягнення до позивачки у вигляді звільнення відбулося у зв`язку з повторним порушенням трудової дисципліни, після застосованих до неї раніше, протягом року, дисциплінарних стягнень, а тому відповідачем підтверджено наявність підстав для звільнення позивачки за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України (систематичне порушення без поважних причин правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства).

Також, встановивши, що позовні вимоги про поновлення на роботі задоволенню не підлягають, а вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними вимогами, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правих підстав для задоволення цих вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на нижчевикладене.

Так, зі змісту складених трьома працівниками КНП «МОЦО» МОР директором помічника керівника ОСОБА_4 , організатора діловодства ОСОБА_5 і інспектора з кадрів ОСОБА_6 - актів від 24.04.2025 року слідує, що на виконання розпорядження директора викликати до нього на 10 годину ОСОБА_1 для участі в оперативній нараді 24 квітня 2025 року помічник керівника ОСОБА_4 з`ясувала, що ОСОБА_1 була відсутня на роботі, тому о 9 годині 37 хв. вона їй зателефонувала і ОСОБА_1 повідомила, що знаходиться у лікаря і не може бути присутньою на оперативній нарадь. Після того ОСОБА_1 зателефонувала інспектору з кадрів ОСОБА_6 і також повідомила її, що знаходиться у лікаря. За таких обставин оперативна нарада була перенесена на 12.00 год. При прибутті юрисконсульта ОСОБА_1 на роботу, організатор діловодства ОСОБА_7 , вдруге повідомила її про виклик до кабінету директора на 12.00 год., проте ОСОБА_1 відмовилась виконувати розпорядження директора, посилаючись на стан здоров`я. Втретє юрисконсульту ОСОБА_8 було запропоновано прибути до кабінету директора о 12.30 год., але вона неодноразово відмовилась виконати розпорядження директора. О 15.30 год. помічник керівника підприємства ОСОБА_4 на виконання розпорядження директора в присутності інспектора з кадрів Задирака Н.О. особисто повідомила юрисконсульта Рябець Г.Я. про її виклик до кабінету директора для надання юридичної консультації з нагальних питань в організації роботи підприємства, на що ОСОБА_1 відмовилася. О 15.50 год. організатор діловодства ОСОБА_7 вдруге повідомила ОСОБА_1 про необхідність прибути за розпорядженням директора, але отримала відмову (т. 3 а.с.4 зв., 5).

24 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернулася з службовою запискою до директора КНП «МОЦО» МОР, в якій зазначила про те, що після трьох наказів про оголошення їй догани у неї погіршився стан здоров`я. У зв`язку з чим, 24 квітня вона звернулась до сімейного лікаря, який зафіксував у неї високий артеріальний тиск, зробив укол та порадив поберегтись від стресів. Також ОСОБА_1 вказує, що тон, яким їй повідомляли про необхідність з`явитися до кабінету директора, спровокував у неї чергове підвищення тиску, а тому їй необхідний термін для можливої стабілізації тиску та у разі покращення самопочуття вона повідомить директора (т. 1 а.с. 75).

Наказом КНП «МОЦО» МОР № 200-Ко від 08.05.2025 року ОСОБА_1 звільнено 08 травня 2025 року за ч. 1 п. 3 ст. 40 КЗпП України за неналежне виконання покладених на неї обов`язків, за систематичне порушення правил внутрішнього трудового розпорядку, враховуючи, що до неї раніше неодноразово застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення (т. 1 а.с. 13).

З вказаним наказом позивачка була під розпис ознайомлена та вказала, що з ним не згодна та буде його оскаржувати.

На підтвердження поважності причин невиконання розпорядження керівника щодо участі в оперативній нараді та щодо відмови у прибутті до кабінету директора для надання юридичної консультації з нагальних питань в організації роботи підприємства, ОСОБА_1 посилалась на погане самопочуття, що підтверджується її оглядом у цей день у лікаря та встановленим їй діагнозом, а також вказує, що раніше попереджала керівника підприємства, що буде періодично відвідувати лікарів.

З матеріалів справи вбачається, що 18.04.2025 року ОСОБА_1 звернулась зі службовою запискою на ім`я директора КНП «МОЦО» МОР ОСОБА_9 , у якій повідомила, що з 21 квітня 2025 року буде періодично відсутня на робочому місці у зв`язку з проходженням обов`язкового щорічного медичного огляду (т. 1 а.с. 58).

В доповідній записці ОСОБА_1 , поданій на ім`я директора КНП «МОЦО» МОР 21.04.2025 року позивачка повідомила, що у зв`язку з необхідністю проходження щорічного медичного огляду 21 квітня 2025 року вона записана на 16 год. 00 хв. на прийом до сімейного лікаря та буде відсутня на робочому місці з 15 год. 15 хв.

На вказаній доповідній записці міститься резолюція «відмовити до надання запису на консультативний прийом лікаря» (т. 1 а.с. 77).

У довідці КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» від 21.04.2025 за вих. № 3 зазначено, що ОСОБА_1 у зазначену дату проходила у лікаря медогляд (т. 1 а.с. 78).

22 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до директора КНП «МОЦО» МОР із заявою, в якій повідомила, що оскільки роботодавець не забезпечив за свій рахунок позачерговий медичний огляд працівників, а термін її попереднього огляду закінчується 05.05.2025 року, то вона буде самостійно його проходити та надасть підприємству квитанції на повернення сплачених нею коштів за послуги, які входять до періодичного медичного огляду працівників підприємства, та 23 квітня 2025 року звернулась до керівника підприємства із службовою запискою про повернення коштів в розмірі 641грн 34крп., сплачених при проведенні медогляду (т. 1 а.с. 57, 59) .

З матеріалів справи слідує, що відповідачем направлення позивачки на щорічне медичне обстеження не видавалось, а вказане обстеження вона здійснювала з власної ініціативи, без його погодження керівництвом підприємства.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 24 квітня 2025 року перебувала на огляді у лікаря-терапевта КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5», де їй був встановлений діагноз: гіпертонія неускладнена, що підтверджується відповідною довідкою. Фото вказаної довідки позивачка о 10.32-10.33 год. направила на телефонний номер директору КНП «МОЦО» МОР (т. 1 а.с. 72, 74).

Як слідує з пояснень ОСОБА_1 , після її повернення з лікарні на роботу вона не виконала розпорядження директора щодо участі в оперативній нараді (час якої у зв`язку зі станом здоров`я позивачки неодноразово переносився) та відмовилась у прибутті до кабінету директора для надання юридичної консультації (останнє запрошення о 15.50 год.), так як погано себе почувала.

Проте належних документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність позивачки у вказаний період матеріали справи не містять.

Викладені обставини свідчать про неналежне виконання позивачкою обов`язків працівника, визначених ст. 139 КЗпП та пунктами 2.12., 2.15 Посадової інструкції юрисконсульта КНП «МОЦО» МОР, з якими ОСОБА_1 була ознайомлена під розпис, передбачений обов`язок юрисконсульта вести довідково-інформаційну роботу з питань законодавства і нормативних актів, застосовуючи сучасні технічні засоби, та облік чинного законодавства та інших нормативних актів; проводити роботу, спрямовану на підвищення рівня правових знань працівників підприємства, роз`яснює практику застосування законодавства, надає консультації з правових питань, допомагає в оформленні документів і актів майново-правового характеру (т. 1 а.с. 23-25).

З огляду на викладене факт неналежного виконання позивачкою посадових обов`язків відповідачем доведений, тоді як поважність причин невиконання розпорядження керівника щодо участі в оперативній нараді та щодо відмови у прибутті до кабінету директора для надання юридичної консультації з нагальних питань в організації роботи підприємства ОСОБА_1 не довела.

За такого колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за встановлених обставин відповідач мав підстави для звільнення позивачки за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП, оскільки її дії щодо неналежного виконання посадових обов`язків носили суб`єктивний, залежний від її волі характер.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на те, що акти про її відсутність на роботі від 02 та 03 квітня 2025 року є фальсифікованими в зв`язку із складанням їх лише трьома особами, тоді як відповідно наказу 30-од від 29.07.2024 «Про створення Комісії із контролю за виконанням працівниками Правил внутрішнього трудового розпорядку» така комісія складається з восьми осіб.

Так, пунктом 3 вказаного наказу (т. 1 а.с. 22) передбачено, що для проведення вибіркової перевірки виконання працівниками КНП «МОЦО» МОР правил внутрішнього трудового розпорядку директор або голова комісії може призначити не менше як трьох членів комісії.

За такого складання актів про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці від 02 та 03 квітня 2025 року трьома членами Комісії із контролю за виконанням працівниками Правил внутрішнього трудового розпорядку не суперечить наказу 30-од від 29.07.2024 року.

Пунктами 4, 5 наказу 30-од від 29.07.2024 року передбачено, що результати проведеної перевірки необхідно оформлювати відповідним актом з вказівкою дати та часу проведення перевірки, підписом членів комісії, що проводили перевірку , а також підписом ознайомлених з результатом перевірки керівників структурних підрозділів. В разі запізнення працівника на робоче місце, або відсутності працівника на своєму робочому місці до закінчення терміну його робочого часу, члени комісії на протязі першого робочого дня після проведеної перевірки, повинні взяти у працівника письмове пояснення причини його запізнення на роботу, або відсутності на робочому місці до закінчення часу роботи.

Клопотань про допит осіб, які складали як акти про відсутність позивачки на робочому місці, так і акти про відмову ОСОБА_1 надати письмові пояснення щодо порушення трудової дисципліни, про відмову юрисконсульта Рябець Г.Я. взяти участь в оперативній нараді та про відмову надати консультацію з правових питань від 24 квітня 2025 року позивач не заявляла.

З огляду на викладене відсутні підстави вважати зазначені акти неналежними доказами.

Колегія суддів не погоджується з доводами ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про недоведеність відповідачем того, що її поведінка призвела до негативних наслідків чи завдала шкоди, а тому в її діях відсутній склад дисциплінарного проступку.

Так, для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності не має значення, чи призвів вчинений ним дисциплінарний проступок до настання реальних негативних наслідків - для накладення дисциплінарного стягнення цілком достатньо фіксації самого факту винного вчиненого працівником порушення трудової дисципліни, а наявність чи відсутність шкідливих наслідків може бути врахована тільки при визначенні тяжкості проступку та виборі виду дисциплінарного стягнення.

Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24 липня 2019 року у справі № 359/4316/17, від 30 березня 2020 року у справі № 489/7807/18 та від 20 травня 2020 року у справі №754/4355/17.

Щодо посилань позивачки в апеляційній скарзі на те, що судом не розглянуто надані нею докази про те, що вона неодноразово звертала увагу керівництва підприємства на порушення антикорупційного законодавства працівниками КНП «МОЦО» МОР, внаслідок чого і була притягнута до дисціплінарної відповідальності, а в подальшому звільнена, не зважаючи на той факт, що відповідно до антикорупційної програми КНП «МОЦО» МОР викривача не може бути звільнено чи примушено до звільнення, притягнуто до дисциплінарної відповідальності чи піддано з боку керівництва іншим негативним заходам впливу у зв`язку з повідомленням ним про порушення вимог антикорупційного законодавства та/або вимог антикорупційної програми, то колегія суддів дійшла наступного.

На підтвердження вищевикладених доводів позивачкою були надані її звернення від 12.11.2024 року та від 01.04.2025 року до Уповноваженої особи з питань запобігання та виявлення корупції КНП «МОЦО» МОР Павлу Кічулі, заява про порушення антикорупційного законодавства посадовими особами підприємства, адресована комісії з трудових спорів КНП «МОЦО» МОР, та відповіді на вказані заяви: протокол засідання комісії по розгляду трудових спорів, яким заяву ОСОБА_1 було залишено без розгляду у зв`язку з тим, що вимоги заяви ОСОБА_1 виходять за межі повноважень КТС, відповідь від 15.11.2024 року Уповноваженого з питань запобігання корупції Павла Кічули, в якій зазначено, що необґрунтованість і безпідставність повідомлення ОСОБА_1 . Також позивачкою були надані відповіді Управління формування правових позицій з питань декларування та конфлікту інтересів Національного агентства з питань запобігання корупції на її заяви від 19.11.2024 року та від 27.12.2024 року, в яких ОСОБА_1 було роз`яснено на яких осіб поширюються вимоги Закону України «Про запобігання корупції» щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів та повідомлено позивачку, що реалізація Національним агентством повноваження, визначеного п. 15 ч. 1 ст. 11 Закону «Про запобігання корупції», не передбачає здійснення правової оцінки наданої у листах інформації та надання роз`яснень (висновків) щодо наявності /відсутності порушень вимог Закону в конкретних ситуаціях.

Відповідно до частини першої, третьої статті 53-4 Закону України "Про запобігання корупції" викривачу, його близьким особам не може бути відмовлено у прийнятті на роботу, їх не може бути звільнено чи примушено до звільнення, притягнуто до дисциплінарної відповідальності чи піддано з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону. До негативних заходів також належать формально правомірні рішення і дії керівника або роботодавця, які носять вибірковий характер, зокрема, не застосовуються до інших працівників у подібних ситуаціях та/або не застосовувалися до працівника у подібних ситуаціях раніше.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 11 Закону України "Про запобігання корупції" до повноважень Національного агентства з питань запобігання корупції належать, зокрема, отримання та розгляд повідомлень, здійснення співпраці з викривачами, забезпечення їх правового та іншого захисту, перевірка дотримання законодавства з питань захисту викривачів, внесення приписів з вимогою про усунення порушень трудових (звільнення, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати тощо) та інших прав викривачів і притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні їхніх прав, у в`язку з такими повідомленнями.

Згідно з пунктами 5-2, 5-3, 5-5 частини першої статті 12 Закону України "Про запобігання корупції" Національне агентство з питань запобігання корупції з метою виконання покладених на нього повноважень має такі права: проводити перевірки організації роботи із запобігання і виявлення корупції в юридичних особах публічного права та юридичних особах, зазначених у частині другій статті 62 цього Закону, зокрема щодо захисту викривачів; вносити приписи про порушення вимог законодавства щодо етичної поведінки, запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, інших вимог та обмежень, передбачених цим Законом, захисту викривачів; отримувати від осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняних до них осіб, працівників юридичних осіб публічного права та юридичних осіб, зазначених у частині другій статті 62 цього Закону, письмові пояснення з приводу обставин, що можуть свідчити про порушення вимог цього Закону щодо захисту викривачів.

Тобто, законодавцем визначено, що виключно Національне агентство з питань запобігання корупції здійснює перевірку дотримання законодавства з питань захисту прав викривачів і встановлює факт порушення прав викривачів та за умови встановлення такого факту вносить припис про порушення вимог законодавства щодо захисту викривачів.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 26.02.2025 року у справі № 947/38673/20.

Позивачка не скористалась своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 53 ЦПК України, не залучила у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, - Національне агентство з питань запобігання корупції, яке б могло підтвердити чи спростувати факт застосування до неї негативних заходів впливу зі сторони посадових осіб КНП «МОЦО» МОР в зв`язку із порушенням вимог Закону України "Про запобігання корупції" в частині прав та гарантій захисту викривача.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що підставою для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності є доведені відповідачем належними та достатніми доказами факти порушення позивачкою трудової дисципліни (відсутність на роботі у робочий час без поважних причин, неналежне виконання посадових обов`язків).

Таким чином, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між повідомленнями позивачки про можливі факти порушення антикорупційного законодавства працівниками КНП «МОЦО» МОР та притягненням її до дисціплінарної відповідальності.

За такого доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів вважає безпідставними.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно розгляду судом першої інстанції клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням сторін, то слід зазначити наступне.

Так, частиною п`ятою статті 279 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

При цьому частиною шостою статті 279 ЦПК України встановлено, що суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов:

1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Отже, приписи частини шостої статті 279 ЦПК України щодо можливості відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін можуть бути застосовані судом першої інстанції у випадку, якщо, по-перше, позивачем заявлені виключно вимоги майнового характеру і ціна позову менше ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а по-друге, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Якщо ж у справі, крім вимог майнового характеру, заявлені вимоги немайнового характеру, то за наявності такої заяви розгляд справи в суді першої інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

В цій справі окрім майнової вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу заявлені також позовні вимоги немайнового характеру - про визнання незаконними наказів та поновлення на роботі.

За таких обставин відмова суду в задоволенні клопотання позивачки про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін не відповідає вищевикладеним вимогам закону.

Разом із тим вказане порушення норм матеріального права не призвело до неправильного вирішення справи і не є передбаченою ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення.

З огляду на викладене доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , а тому відповідно до статті 375 ЦПК України її апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 09 вересня 2025 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 05 грудня 2025 року