ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 645/3426/13-ц
Номер провадження 22-ц/818/4594/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2025 року в складі судді Феленко Ю.В. по справі № 645/3426/13-ц за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Немишлянський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, заінтересовані особи Немишлянський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк».

Заява мотивована тим, що ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2013 року за поданням державного виконавця Фрунзенського ВДВС Харківського МУЮ, погодженим з начальником ВДВС, йому встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта, для подальшого направлення до органів паспортного контролю та Адміністрації Державної прикордонної служби.

Однак, на даний час, за інформацією ДВС від 05 листопада 2024 року виконавче провадження, в рамках якого було накладено тимчасове обмеження у виїзді за межі України, 26 квітня 2016 року було повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», що є підставою для скасування такого обмеження.

Вказував, що він не ухилявся від виконання судового рішення, не переховувався, не приховував свого майна, та не вчиняв жодних інших дій з метою невиконання рішення суду. Зважаючи на введений в Україні воєнний стан та збільшення масивних ракетних обстрілів території України, в тому числі і Харківщини, вважає безпечнішим на певний період виїхати за межі України, проте встановлене обмеження не дозволяє цього зробити, чим порушує його конституційні права.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив скасувати тимчасове обмеження його у праві виїзду за межі України, накладене на підставі ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2013 року по справі № 645/34/13.

АТ КБ «ПриватБанк» надійшли заперечення на заяву ОСОБА_1 , в який Банк просив відмовити у задоволенні його заяви.

Заперечення мотивовано тим, що заявником не надано доказів виконання судового рішення в межах виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 2-1195/11, виданого 02 березня 2012 року Фрунзенським районним судом м. Харкова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованості у сумі 57884,53 грн.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що матеріали справи не містять доказів, що заявником вжито всіх можливих дієвих заходів для погашення наявної заборгованості, стягнутої рішенням суду на користь АТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим підстави для скасування обмежувальних заходів відсутні.

01 серпня 2025 року ОСОБА_1 на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити його заяву.

Апеляційна скарга мотивована тим, що виконавчий документ було повернуто стягувачеві в 2012 році. Протягом 13 років стягувач даний виконавчий документ на примусове виконання більше не подавав, строки на його пред`явлення до виконання вже сплинули.

До початку повномасштабного вторгнення РФ в Україну він не змінював місця свого проживання, тобто, не уникав виконання рішення суду. Ні державний виконавець, ні стягував не вчинили жодних дій по примусовому стягненню боргу на підставі рішення суду.

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву не скористалися.

У судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 04 грудня 2025 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

АТ КБ «ПриватБанком» отримано в електронному кабінеті 18 вересня 2025 року (т. 1, а.с. 111).

Немишлянським відділом державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції отримано в електронному кабінеті 18 вересня 2025 року (т. 1, а.с. 112).

ОСОБА_1 - судова кореспонденція до Харківського апеляційного суду не повернулась, відповідно до трек-номера відправлення вручено одержувачу 26 вересня 2025 року.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № SAMDN 2821 від 16 лютого 2006 року в сумі 57192,60 грн, судовий збір в сумі 571,93 грн та витрати на інформаційно - технічне забезпечення судового розгляду справи в сумі 120,00 грн (а.с. 8-10).

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2017 року виправлено описку у виконавчому листі № 2-1195/2011, допущену у даті народження боржника ОСОБА_1 (а.с. 11-12).

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2013 року встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта, для подальшого направлення до органів паспортного контролю та Адміністрації Державної прикордонної служби (а.с. 31).

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2025 року відновлено частково втрачене судове провадження по цивільній справі № 2-1195/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в частині: рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2011 року, та ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2017 року (а.с. 19-21).

Листом Немишлянського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № 103167 від 05 листопада 2024 року повідомлено, що:

21 травня 2012 року Фрунзенським відділом державної виконавчої служби м. Харкова ГТУЮ в Харківській області відкрито виконавче провадження № 32648608, де боржником є ОСОБА_1 , стягувачем ПАТ КБ «Приват Банк»;

21 травня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника;

28 травня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору;

23 жовтня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення на кошти на рахунках боржника;

19 грудня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій;

26 квітня 2016 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу (а.с. 30).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені у пункті 1 Протоколу Конвенції, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Відповідно до частини 5 статті 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема, виконання судового рішення.

Згідно з п. 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV ( у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

За частиною 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст. 22 цього Закону (ч. 5 ст. 47 Закону № 606).

Аналогічні положення містись частина 5 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (на час розгляду справи судом), а саме - що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди.

Скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно з частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, що переглядається встановлено, що зміст заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України доводить не зміну обставин, що зумовили суд застосування обмеження у праві виїзду боржника за кордон, а зводиться до незгоди заявника з ухвалою суду першої інстанції, якою його тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України до моменту виконання ним своїх зобов`язань.

Обґрунтовуючи заяву та апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначає, що строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання сплив, проте ані державним виконавче ані стягувачам не вжито дій щодо виконання судового рішення після повернення.

З матеріалів справи вбачається, що з 21 травня 2012 року по 26 квітня 2016 року виконавчий лист перебував на виконанні Фрунзенського ВДВС м. Харкова ГТУЮ в Харківській області, державним виконавцем вчинялись дії щодо виконання рішення суду, проте заборгованість погашено не було.

Доказів, які б свідчили про вчинення боржником дій, спрямованих на виконання рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2011 року, матеріали справи також не містять та не оспорюється боржником.

Обставин необізнаності щодо існування боргових зобов`язань та неможливості їх виконати судом не встановлено.

За таких обставин судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що про відсутність підстав для скасування обмежувальних заходів, накладених на заявника внаслідок невиконання зобов`язань, яке спричинило вжиття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, не встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,368,374,375,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 05 грудня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова