ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 грудня 2025 року

м. Харків

справа №643/13062/21

провадження № 22-ц/818/4629/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Мальованого Ю.М., Савенка М.Є.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справуза позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 04 липня 2025 року, під головуванням судді Крівцова Д.А.,-

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05.03.2024 року у задоволенні позову відмовлено.

11.03.2024 року представник відповідача - адвокат Юрченко В.В. звернувся до суду з заявою, згідно якої просить ухвалити додаткове рішення про стягнення з позивача на користь відповідача понесених останньою витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. До заяви додані докази відповідних витрат.

Додатковим рішенням Салтівського районного суду м. Харкова від 04 липня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені останньою витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4333,68 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою стягнути з позивача витрати на професійну допомогу в розмірі 3 033,58 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що додаткове рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права. Суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, підійшов формально до вивчення обставин справи. Зазначає, що обсяг і вартість наданої правничої допомоги не доведена належними доказами: застосована представником відповідача одиниця виміру виконаної роботи у годинах викликає протиріччя у визначення вартості виконаних робіт, якщо арифметичне вираження часу в годинах порівнювати з виміром часу у годинах і хвилинах, що впливає на правильність розрахунків розміру понесених витрат. Підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної й технічної роботи, адже зазначена справа не є складною, а необхідні процесуальні документи є шаблонними. Вважає, що вартість юридичних послуг завищена в декілька разів, а тому дане судове рішення підлягає скасуванню зі зменшенням розміру стягнення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4333,68 грн, на переконання суду, є співмірним зі складністю справи, обсягом наданих послуг, часом, витраченим адвокатом, ціною позову та значенням справи для сторін, тобто відповідає критеріям реальності витрат на правничу допомогу (їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру.

Такі висновки суду в повній мірі відповідають вимогам закону та обставинам справи, з огляду на таке.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою та третьою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Крім того, суд апеляційної інстанції, враховує те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Так, матеріали справи свідчать, що 17.07.2023 року між ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «Юрченко та партнери» (Адвокатське бюро) в особі керуючого бюро адвоката Юрченко В.В. укладений Договір про надання правової допомоги № 17/07, відповідно умов, якого відповідач ОСОБА_2 доручає, а Адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором, зокрема в даній справі.

Відповідно до п. 4.1. Договору вартість наданих юридичних послуг Адвокатське бюро визначає самостійно після одержання від Клієнта замовлення на надання юридичної допомоги та виставляє Клієнту відповідний рахунок.

Як вбачається з Акту прийому-передачі виконаних робіт та розрахунків від 11.03.2024 року, ОСОБА_2 прийняла роботу та оплатила безготівковим шляхом Адвокатському бюро «Юрченко та партнери» оплату в розмірі 10000,00 грн за надання послуг за Договором про надання правової допомоги № 17/07 від 17.07.2023 року.

Відповідно до п. 4.2 Договору, за такі послуги: участь у судовому засіданні від 24.10.2023 року (витрачено 1 годину) - вартість 2500,00 грн; участь у судовому засіданні від 24.10.2023 року (витрачено 1 годину) - вартість 2500,00 грн; участь у судовому засіданні від 05.03.2024 року (витрачено 2 години) - вартість 5000,00 грн.

Відповідно до Платіжної інструкції від 10.03.2024 року, ОСОБА_2 сплатила на користь Адвокатського бюро «Юрченко та партнери» грошові кошти в розмірі 10000,00 грн, призначення платежу: юридичні послуги за Договором № 17/07 від 17.07.2023 року, рахунок № 1 від 08.03.2024 року.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до п. 4.1. Договору вартість наданих юридичних послуг Адвокатське бюро визначає самостійно після одержання від Клієнта замовлення на надання юридичної допомоги та виставляє Клієнту відповідний рахунок.

Як вбачається з Акту прийому-передачі виконаних робіт та розрахунків від 11.03.2024 року, ОСОБА_2 прийняла роботу за такі послуги: участь у судовому засіданні від 24.10.2023 року ( витрачено 1 годину) - вартість 2500,00 грн; участь у судовому засіданні від 24.10.2023 року (надано 31.01.2024 року, витрачено 1 годину) - вартість 2500,00 грн; участь у судовому засіданні від 05.03.2024 року (витрачено 2 години) - вартість 5000,00 грн.

Відповідно до Платіжної інструкції від 10.03.2024 року, ОСОБА_2 сплатила на користь Адвокатського бюро «Юрченко та партнери» грошові кошти в розмірі 10000,00 грн., призначення платежу: юридичні послуги за Договором № 17/07 від 17.07.2023 року, рахунок № 1 від 08.03.2024 року.

Суд першої інстанції виходив з того, що оскільки договір про надання правової допомоги № 17/07 від 17.07.2023 року не містить положень (умов) відносно того, що кожна неповна година участі адвоката в судовому засіданні оплачується як повна година, суд погоджується з позицією позивача, що компенсація позивачем участі представника відповідача в судових засіданнях повинна оплачуватись пропорційно фактичної тривалості судових засідань, виходячи із співвідношення, згідно з яким повна одна година, тобто 60 хвилин, повинна оплачуватись у розмірі 2500,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, всього засідання, зазначені в акті прийому-передачі виконаних робіт та розрахунків, тривали 104 хвилини.

Вартість однієї хвилини участі адвоката в судовому засіданні складає 41,67 грн (2500,00 грн / 60 хвилин).

Відповідно, вартість 104 хвилин участі адвоката в судових засіданнях, судом першої інстанції було визначено у 4333,68 грн.

Частиною 6 та 7 ст. 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Дослідивши матеріали справи та зміст поданих апелянтом документів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4333,68 грн є співмірним із складністю справи, обсягом наданих послуг, часом, витраченим адвокатом, ціною позову та значенням справи для сторін, тобто відповідає критеріям реальності витрат на правничу допомогу (їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру.

З урахуванням вимог розумності та справедливості, суд першої інстанції вірно визначив розмір витрат на правничу допомогу в сумі 4333,68 грн.

Підстав для зменшення визначеного судом розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів не вбачає.

Виходячи з вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку, що додаткове рішення слід залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене додаткове рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і тому, суд апеляційної інстанції вважає, що згідно до ст. 374 ЦПК України відсутні правові підстави для зміни або скасування рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Додаткове рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 04 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Ю.М. Мальований

М.Є. Савенко