ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/786/21 Номер провадження 22-ц/814/157/25Головуючий у 1-й інстанції Високих М. С. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя : Триголов В.М.,

судді: Дорош А.І., Лобов О.А.,

секретар: Горбун К.О.

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , адвоката Роменської Таїсії Валеріївни на рішення Ленінського районного суду міста Полтави від 11 березня 2024 року по сроаві за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», про поділ майна подружжя, та позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

В обґрунтування позову вказує, що 07.06.2008 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Великобагачанського районного управління юстиції, актовий запис №24. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 07.03.2018 у справі №553/3075/17 шлюб між ними було розірвано. Під час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, індексний номер: 15874457 від 09.01.2014, видавник: Реєстраційна служба Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, державний реєстратор Візір Т.О., яке було зареєстровано, згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень 09.01.2014, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 4184315 від 10.11.2013, номер запису про іпотеку: 4184343 від 05.11.2012, номер запису обтяження: 4184362 від 05.11.2012, частка 1/1, на відповідача ОСОБА_1 . Квартира була набута позивачем разом із відповідачем, за рахунок спільних грошових коштів у ТОВ «Полтаватрансбуд», шляхом укладання договору купівлі-продажу майнових прав №180 від 02.11.2012, ціна яких, відповідно до п. 4.1 цього ж договору складала 326590,00 грн. Грошову суму, згідно п 4.2 умов цього договору, необхідно було сплатити ТОВ «Полтаватрансбуд» шляхом банківського переказу на поточний рахунок продавця або внесення готівки в строк до 05.11.2012. Оскільки вказаної вище грошової суми для розрахунку із ТОВ «Полтаватрансбуд» у колишнього подружжя ОСОБА_4 не було, то 05.11.2012 було укладено договір про іпотечний кредит №2233/2266 між ПАТ «Держаний ощадний банк України» та ОСОБА_1 , предметом якого були грошові кошти в сумі 215750,00 грн, який надавався третьою особою на придбання майнових прав. Як зазначено на стор. 11 цього ж договору, позивач 05.11.2012 надавав свою згоду на укладання дружиною ОСОБА_1 договору про іпотечний кредит. Крім того, між позивачем, ПАТ «Державний ощадний банк України» та відповідачем 05.11.2012 було укладено договір поруки для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище договором про іпотечний кредит №2233/2266 від 05.12.2012. Крім того, в цей же день було укладено іпотечний договір, серія та номер: р.№ 4633, виданий 05.11.2012, видавник: приватний нотаріус Гризунова О.В., ВТА №88; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 9764917 від 09.01.2014.

05.12.2013 ТОВ «Полтаватрансбуд», згідно акту приймання - передачі в житловому будинку по АДРЕСА_2 передало відповідачу майнові права на квартиру АДРЕСА_3 та 09.01.2014 спірна квартира була зареєстрована за відповідачем. 11.04.2014 на підставі акту приймання - передачі документів третя особа передавала відповідачу оригінали правовстановлюючих документів на строк не більше ніж 30 календарних днів з метою надати Іпотекодавцю зареєструватись разом із позивачем за місцем їхнього проживання в квартирі, яка є предметом спору. Спірна квартира складається із трьох кімнат загальною площею 59,3 кв.м., згідно технічного паспорту квартири від 26.11.2013, в якій проживали до розлучення разом сторони по справі із двома спільними дітьми: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Звітом про оцінку майна на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складеним суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 від 26.01.2021, визначено, що ринкова вартість об`єкта оцінки становить 567850,00 грн. За таких обставин позивач вважає, що вищевказана квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу з у рівних частках.

19.10.2021 ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду м. Полтави із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просила визнати за нею право особистої власності на 77/100 частини квартири АДРЕСА_4 , визнати за ОСОБА_2 право власності на 23/100 частини вказаної квартири. Одночасно позивач просить стягнути з неї на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 23/100 частини в розмірі 75764,12 грн шляхом списання коштів з депозитного рахунку та припинити право спільної сумісної власності подружжя на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Понесені витрати покласти на відповідача.

Відповідно до ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 18.11.2021, справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна №553/2833/21 об`єднано в одне провадження із справою №553/786/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна.

Рішенням Ленінського районного суду міста Полтави від 11 березня 2024 року цивільний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», про поділ майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на частку квартири АДРЕСА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 14178,50 грн понесених судових витрат.

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», про поділ майна подружжя відмовлено.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду міста Полтави від 26 транвя 2025 року в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_8 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 .

В апеляційному порядку рішення оскаржив відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим , що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права без урахування дійсних обставин справи.

Апелянт вказує, що перший внесок за спірне майно , квартиру АДРЕСА_5 , було сплачено нею та ОСОБА_9 . Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 не заперечує, що станом на 2012 рік не мав коштів для сплати відповідного внеску .

Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не було належно встановлено критерії що свідчать про спільність сумісної власності, а саме не враховано чи були наявні у ОСОБА_2 кошти на придбання квартири , натомість здійснено висновок про задоволення позову на підставі презумпції спільності права власності подружжя.

ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 не здійснив жодного внеску в рахунок погашення кредиту з моменту фактичного розірання шлюбу, тобто 2018 року , сам позивач за первісним позовом вказаної обставини не заперечує.

У зв`язку із вказаним , скаржник вважає , що спільною сумісною власністю сторін по справі є кошти , які вони внесли за спірну квартиру перебуваючи у шлюбі в період з 01.01.2012 по 31.12.2017 року в розмірі 151 528,25 грн.

Окрім того , посилається на проживання у спірному майні разом із нею двох дітей сторін по справі , та вказує, що згідно судової практики при розгляді відповідної категорії справ , суд повинен встановити , для кого із сторін спору , майно яке є предметом поділу , має більше значення враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ленінського районного суду міста Полтави від 11 березня 2024 року , постановити нове про відмову в задовленні позовних вимог ОСОБА_2 , позов ОСОБА_1 задовольнити.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_8 право власності на 77/100 частини квартири АДРЕСА_4 , площею житлова 33,1 кв.м, загальна 59,3 кв.м.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 23/100 частини квартири АДРЕСА_4 , площею житлова 33,1 кв.м, загальна 59,3 кв.м.

В порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_10 , грошову компенсацію , що становить 23/100 вартості частки в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , площею: житлова 33,1 кв.м, загальна 59,3 кв.м., яка належить ОСОБА_11 в розмірі 75 764 , 12 грн.

Припинити право спільної сумісної власності подружжя на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , площею: житлова 33,1 кв.м, загальна 59,3 кв.м.

З матеріалів справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.06.2008, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 07.03.2018.

02.11.2012 між ТОВ «Полтаватрансбуд» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі продажу майнових прав №180, згідно якого було придбано майнові права на об`єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до п. 4.1 цього ж договору, ціна складала 326590,00 грн, яку згідно п 4.2 умов цього договору, необхідно було сплатити ТОВ «Полтаватрансбуд» шляхом банківського переказу на поточний рахунок продавця або внесення готівки в строк до 05.11.2012.

05.11.2012 було укладено договір про іпотечний кредит №2233/2266 між ПАТ «Держаний ощадний банк України» та ОСОБА_1 , предметом якого були грошові кошти в сумі 215750,00 грн, який надавався ПАТ «Держаний ощадний банк України» на придбання майнових прав та 05.11.2012 ОСОБА_2 надавав свою згоду на укладання ОСОБА_1 договору про іпотечний кредит.

Також між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 , ОСОБА_9 05.11.2012 було укладено договори поруки для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище договором про іпотечний кредит №2233/2266 від 05.12.2012.

05.12.2013 ТОВ «Полтаватрансбуд», згідно акту приймання передачі в житловому будинку по АДРЕСА_2 передало ОСОБА_1 майнові права на квартиру АДРЕСА_3 в цьому ж будинку.

09.01.2014 квартира АДРЕСА_4 була зареєстрована за відповідачем.

11.04.2014 на підставі акту приймання-передачі документів ПАТ «Держаний ощадний банк України» передавав ОСОБА_1 оригінали правовстановлюючих документів на строк не більше ніж 30 календарних днів з метою надати Іпотекодавцю зареєструватись разом із позивачем за місцем їхнього проживання в квартирі, яка є предметом спору.

Квартира АДРЕСА_4 складається із двох кімнат загальною площею 59,3 кв.м., згідно технічного паспорту квартири від 26.11.2013.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.

За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України).

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Аналогічні норми містить частина друга статті 372 ЦК України.

Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.

До складу майна, що підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя на майно відбувається зміна режиму права спільної власності - зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність.

Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю, оскільки вона набута за час перебування сторін у шлюбі, а тому підлягає поділу в рівних частках.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з таким висновком суду першої інстанції зважаючи на слідуюче.

Так, з матеріалів справи встановлено, що у листопаді 2012 року було укладено договір про іпотечний кредит №2233/2266 між ПАТ «Держаний ощадний банк України» та ОСОБА_1 предметом якого була спірна квартира. Протягом періоду часу з листопада 2012 по грудень 2017 року сторони у справі спільно здійснювали внески за договором про іпотечний кредит. Починаючи з 2018 року внески за договором про іпотечний кредит здійснювались лише ОСОБА_1 одноособово, що позивач за первісним позовом ОСОБА_2 не заперечує.

Тож , з матеріалів справи встановлено, що спільно сторонами у справі за час перебування у шлюбі здійснено внесок в рахунок погашення кредиту на загальну суму 211 528 , 25 грн . Апелянт наголошує , що сума 60 000 грн , що була першим внеском , є її власністю оскільки була надана їй її матірю , а ОСОБА_2 не заперечує відсутності у нього станом на 2012 рік такої суми коштів для здійснення першого внеску за квартиру. Проте , колегія суддів не може погодитися із даним твердженням , оскільки матеріали справи не містять жодних доказів того, що кошти у сумі 60 000 грн були надані ОСОБА_9 апелянту не в інтересах сім`ї. Відтак , на переконання колегії суддів , спільно сторонами у справі за час перебування у шлюбі було здійснено внески в рахунок погашення кредиту на загальну суму 211 528 , 25 грн (60 000 грн перший внесок наданий ОСОБА_9 + 151 528,25 грн кошти сплачені подружжям протягом 2012 2017 років).

Вказані обставини унеможливлюють, як задовлення первісного, так і задовлення зустрічного позову в повному обсязі.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України).

Зважаючи на що, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , адже як зазначалося вище спільно сторонами здійснено погашення кредиту на придбаня квартири станом на 2017 рік у загальній сумі 211 528 , 25 грн , відповілно цієї суми відповідатиме частині права власності сторін на спірне майно , з урахуванням того, що залишок заборгованості з 2018 року сплачується ОСОБА_1 одноособово , у свою чергу ОСОБА_2 участі в погашенні не бере , із вимогами про переведення на нього частини боргу після розірвання шлюбу до банку не звертався.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 надав роз`яснення щодо підстав для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно. Зокрема, зазначено, що обставини, які є підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно можна поділити на дві групи: негативні, тобто ті, що надають можливість суду зменшити розмір частки одного з подружжя (частина друга статті 70 СК України); позитивні, що дають змогу суду збільшити розмір частки одного з подружжя (частина третя статті 70 СК України).

В якості негативних обставин (частина друга статті 70 СК України) законодавець на рівні СК України передбачив орієнтовний їх перелік (зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї), за наявності яких суд може зменшити частку одного з подружжя. Такі обставини можуть застосовуватися як окремо, так і в сукупності. Тобто законодавець невичерпно видокремив випадки недобросовісної поведінки одного з подружжя як під час шлюбу, так і після його розірвання щодо виконання своїх сімейних обов`язків та майна і встановив наслідок такої недобросовісної поведінки - зменшення розміру частки одного з подружжя.

Беручи до уваги , що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 не виконував належним чином своїх обов`язків щодо фінансових зобов`язань які стосуються предмета спору у даній справі , та самоусунувся від погашення кредитної заборгованості на придбання квартири, проте претендує на її частини , а також зважаючи на те що спільні двоє дітей сторін у справі проживають у спірній квартирі та перебувають на утриманні ОСОБА_1 , колегія суддів вважає за доцільне зменшити частки одного з подружжя ( ОСОБА_2 ) у праві на майно.

З урахуванням внесків здійснених протягом перебування сторін у шлюбі ( 2012-2017) не спростування апелянтом спільності коштів внесених на погашення кредиту у цей період часу та з урахуванням проживання двох спільних дітей у квартирі АДРЕСА_4 , суд вважає що слід визнати в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 1/3 частини квартири АДРЕСА_4 , площею житлова 33,1 кв.м, загальна 59,3 кв.м. Відповідно за ОСОБА_1 слід визнати в порядку поділу майна подружжя право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_4 , площею житлова 33,1 кв.м, загальна 59,3 кв.м.

На переконання колегії суддів, визнання за кожною зі сторін права на ідеальну частку в праві спільної власності на квартиру якнайкраще забезпечить дотримання інтересів кожного з подружжя в розумінні частини першої статті 71 СК України. За такого варіанту поділу майна подружжя як позивач, так і відповідач зберігають права користування, володіння та розпорядження належними їм частками в праві спільної власності на квартиру.

Із вищевикладеного також вбачається , що вимога скаржника про компенсацію нею ОСОБА_2 не підлягає задовленню , зокрема , і з урахуванням положень ч.4 ст.71 СК України , оскільки присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідної згоди ОСОБА_2 не висловив.

При цьому ОСОБА_2 після визначення судом часток сторін у праві спільної власності на квартиру не позбавлений права відчужити належну йому частку на підставі статті 361 ЦК України будь-якій іншій особі (в разі небажання чи неможливості позивача за зустрічним позовом реалізувати переважне право на придбання частки в спільному майні). В цьому випадку баланс інтересів не буде порушений тому, що ОСОБА_2 реалізує своє право отримати гроші за частку у своєму майні, а ОСОБА_1 , залишиться проживати у квартирі, яка є її житлом.

Європейський суд з прав людини вказав, щопункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п.1,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, судова колегія доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Роменської Таїсії Валеріївни задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Полтави від 11 березня 2024 року та додаткове рішення Ленінського районного суду міста Полтави від 26 транвя 2025 року скасувати.Ухвалити у справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», про поділ майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_8 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_4 , площею житлова 33,1 кв.м, загальна 59,3 кв.м.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_4 , площею житлова 33,1 кв.м, загальна 59,3 кв.м.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 та за зустрічним позовом ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В. М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов