Справа № 148/884/25
Провадження № 22-ц/801/2457/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 рокуСправа № 148/884/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Сала Т. Б.,

секретар судового засідання Куленко О. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачка (особа яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою її представником адвокатом Зубанем Олександром Олександровичем, на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року, ухвалене у складі судді Ковганича С. В. в м. Тульчин, дата складення повного судового рішення відповідає даті його постановлення, -

встановив:

В квітні 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Кугутюка О. В. звернувся до Тульчинського районного суду Вінницької області із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в якому просив розірвати шлюб, зареєстрований 20 вересня 2010 року у Тульчинському відділу реєстрації актів цивільного стану у Тульчинському районі Вінницької області Центрального-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис № 140, свідоцтво про шлюб НОМЕР_1 . В шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , та ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 .

Позов мотивований тим, що сторони подружніх стосунків не підтримують через відсутність любові, взаєморозуміння, спільних життєвих інтересів, розбіжностей поглядів на ведення спільного господарства, спільне проживання не можливе, сім`я розпалась остаточно. Шлюб носить формальний характер та суперечить інтересам позивача, примирення між ними неможливе.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року позов задоволено: розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який був зареєстрований 20 вересня 2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 140; після розірвання шлюбу ОСОБА_5 залишено прізвище « ОСОБА_6 »; судові витрати, понесені позивачем, залишено за ним.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що сторони шлюбні відносини не підтримують, позивач наполягає на розірванні шлюбу, наміру зберегти сім`ю немає, наданий сторонам строк для примирення до позитивних результатів щодо збереження ш любу і покращення взаємовідносин не призвів, за таких обставин подальше збереження їх сім`ї неможливе, а тому є підстави для розірвання шлюбу. Оскільки відповідачка не висловлювала своє побажання щодо прізвища, яким вона бажає іменуватись після розірвання шлюбу, тому суд залишив їй прізвище « ОСОБА_6 ».

Не погодовшись з прийнятим рішенням, 20 жовтня 2025 року ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Зубаня О. О., подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції при ухваленні рішення невірно застосував норми матеріального права ст. 111, 112 СК України, оскільки не з`ясував дійсних обставин справи та не з`ясував після закінчення строку на примирення думку безпосередньо самого позивача, чи не змінив він свого наміру розірвати шлюб і чи не примирилися сторони, суд почув думку лише представника позивача. Тому відповідачка просить апеляційний суд надати новий строк для примирення, оскільки часу, наданого судом першої інстанції, було недостатньо для реалізації відповідачем намірів щодо примирення. Відповідачка всіма силами намагається і продовжує зберігати сім`ю, щоб діти зростали в повноцінній родині, вона вважає, що розірвання шлюбу є передчасним та суперечить інтересам дітей. Вагомі причини для розлучення між сторонами відсутні, ніхто із них не вчиняв щодо іншого з подружжя аморального вчинку, викладені в позові пояснення є голослівними і надуманими, на їх підтвердження не надано жодних доказів.

Правом подати відзив у строк, встановлений апеляційним судом, позивач не скористався.

03 грудня 2025 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 , адвокат Зубань О. О. подав заяву, в якій просив відкласти розгляд справи, оскільки він буде задіяний в Хмільницькому міськрайонному суді Вінницької області по іншій справі, у випадку якщо суд вирішить розглядати справу то просив врахувати доводи викладені в апеляційній скарзі, зокрема те, що розірвання шлюбу суперечитиме інтересам неповнолітніх дітей та відповідачки і вона вважає, що шлюб ще можливо зберегти заради дітей.

03 грудня 2025 року представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Кугутюк О. В. подав клопотання, в якому просив судовий розгляд здійснювати в режимі відеоконференції з власних технічних засобів. Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 04 грудня 2025 року вирішено клопотання.

Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи до суду не з`явилися, будь-яких клопотань про відкладення розгляду до суду не надсилали, а тому відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення в повній мірі відповідає вимогам закону.

По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

- шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 був зареєстрований 20 вересня 2010 року у Тульчинському відділі реєстрації актів цивільного стану у Тульчинському районі Вінницької області Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис № 140, свідоцтво про шлюб НОМЕР_1 , прізвище після реєстрацію шлюбу дружини « ОСОБА_6 » (а.с. 9);

-сторони є батьками сина ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8 на звороті, а.с. 9 на звороті);

- 02 травня 2025 року через систему «Елекронний суд» відповідачка ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Зубаня О. О. подала заяву про надання строку для примирення (а.с. 25 26);

- ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 16 червня 2025 року надано сторонам по справі строк для примирення терміном на два місяці: до 16 серпня 2025 року, провадження у справі зупинено до закінчення строку для примирення, наданого судом (а.с. 48);

- ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 01 вересня 2025 року провадження по справі поновлено, справу призначено до розгляду на 03 вересня 2025 року о 09:00 годині, у зв`язку з тим, що строк для примирення закінчився (а.с. 58);

- 01 вересня 2025 року відповідачка ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Зубаня О. О., подала заяву про відкладення розгляду справи, через хворобу свого представника (а.с. 59), розгляд справи відкладено на 22 вересня 2025 року о 10:00 годині;

- рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який був зареєстрований 20 вересня 2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 140; після розірвання шлюбу ОСОБА_5 залишено прізвище « ОСОБА_6 »; судові витрати, понесені позивачем, залишено за ним (а.с. 78 79).

Між сторонами виник спір про розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Згідно із частин 3, 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Частиною 2 статті 104 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Частиною 3 статті 105 СК України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Вимогами статті 110 СК України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до частини 2 статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звернувшись в суд з позовом, ОСОБА_1 пред`явив вимогу про розвівання шлюбу, яку обґрунтував тим, що сторони подружніх стосунків не підтримують через відсутність любові, взаєморозуміння, спільних життєвих інтересів, розбіжностей поглядів на ведення спільного господарств, спільне проживання та примирення неможливе.

Задовольняючи позов та розриваючи шлюб між сторонами, суд першої інстанції вірно застосував положення статті 110 та 112 СК України та врахував той факт, що сторони шлюбні відносини не підтримують, позивач наполягає на розірванні шлюбу, наміру зберегти сім`ю немає, наданий сторонам двомісячний строк для примирення не дав позитивних результатів для збереження шлюбу і не привів покращення взаємовідносин між подружжям.

Виходячи із засад сімейного законодавства, шлюб має добровільний характер і ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, примушування до збереження шлюбних стосунків є порушенням права одного із подружжя, що є неприпустимим.

У матеріалах справи встановлено, що позивач послідовно висловлював бажання розірвати шлюбні відносини, про що неодноразово повідомляв суд через свого представника. Закон не містить вимоги про обов`язкову особисту участь подружжя у розгляді справи в тому числі і після закінчення строку для примирення, наданого судом.

Частина 2 статті 60 ЦПК України дозволяє стороні реалізовувати свої процесуальні права через представника, який діє в межах наданих повноважень.

Представник позивача, підтвердив незмінну позицію позивача щодо необхідності розірвання шлюбу. Відповідачкою ОСОБА_2 не надано доказів того, що представник позивача діяв усупереч волі позивача, тому її твердження про те, що суд зобов`язаний був особисто опитати позивача, є її власним баченням та не ґрунтується та законі.

Що стосується доводів відповідачки про ненадання достатнього строку для примирення, суд апеляційної інстанції зазначає слідуюче.

Як встановлено з матеріалів справи суд першої інстанції за заявою відповідачки надав двомісячний строк для примирення: з 16 червня 2025 року по 16 серпня 2025 року (а.с. 48), що відповідає вимогам статті 111 СК України. Після закінчення строку на примирення суду не було надано доказів того, що в період наданого строку відбулися зміни у взаєминах сторін або що позивач виявляв намір відновити сім`ю.

Сам по собі односторонній намір відповідачки зберегти шлюб не свідчить про існування реальної можливості примирення.

Повторне надання строку для примирення можливе лише за наявності об`єктивних обставин, які свідчать про реальну перспективу поновлення шлюбу, такі обставини відсутні.

Сторони по справі мають двох дітей, але положення СК України не ставлять можливість розірвання шлюбу у залежність від факту наявності дітей. Суд першої інстанції правильно зазначив, що інтереси дітей не тотожні інтересам збереження формального шлюбу.

Відтак апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції у повній мірі, рішення суду обґрунтоване, прийняте на підставі повно та всебічно встановлених обставин справи, вірної оцінки доказів у їх сукупності та відповідності одне одному, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування правильного по суті судового рішення, колегія суддів виснує, що подану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України) як таке, що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції (п. в ч. 1 ст. 382 ЦПК України), та виходячи з положень статті 141 ЦПК України, з урахуванням того, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення, понесені в суді апеляційної інстанції відповідачкою ОСОБА_2 судові витрати слід залишити за нею, доказів понесення судових витрат позивачем в суді апеляційної інстанції матеріали справи не містять.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником адвокатом Зубанем Олександром Олександровичем, залишити без задоволення.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року залишити без змін.

Судові витрати ОСОБА_2 , понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за нею.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді О. Ю. Береговий

Т. Б. Сало