Постанова

Іменем України

04 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 757/24181/20-ц

провадження № 61-1080св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Бамбалян СiльваОганесiвна,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року у складі судді Вовк С. В.та постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року у складі колегії суддів: Фінагеєва В.О., Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк), в якому просила стягнути з відповідача на свою користь:

за договором № SAMDN8812 від 12 липня 2013 року: 78 992,57 грн - не нараховані відсотки за період з 14 червня 2015 року по 13 травня 2020 року; 13 939,87 грн - 3 % річних за період з 14 червня 2015 року по 13 травня 2020 року; 51 620,52 грн - інфляційні втрати за період з 14 червня 2015 року по 13 травня 2020 року;

за договором № SAMDN9100 від 15 серпня 2013 року: 161 394,11 грн - не нараховані відсотки за період з 16 червня 2015 року по 13 травня 2020 року; 28 481,31 грн - 3 % річних за період з 16 червня 2015 року по 13 травня 2020 року; 98 013,69 грн - інфляційні втрати за період з 16 червня 2015 року по 13 травня 2020 року;

за договором № SAMDNWFD900 від 23 листопада 2013 року: 295 301,64 грн - не нараховані відсотки за період з 24 червня 2015 року по 13 травня 2020 року; 52 112,05 грн - 3 % річних за період з 24 червня 2015 року по 13 травня 2020 року; 183 251,00 грн - інфляційні втрати за період з 24 червня 2015 року по 13 травня 2020 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між позивачкою та відповідачем було укладено три депозитних договори: № SAMDN8812 від 12 липня 2013 року (сума вкладу - 100 001,00 грн); № SAMDN9100 від 15 серпня 2013 року (сума вкладу - 189 875,42 грн); № SAMDNWFD900 від 23 листопада 2013 року (сума вкладу - 355 000,00 грн).

Навесні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим, рахунки позивачки було банком безпідставно заблоковано, а нарахування відсотків - припинено.

Позивачка пояснила, що з метою отримання депозитних коштів та нарахованих по ним відсотків вона неодноразово зверталась до банку, але її вимоги виконані не були.

У грудні 2014 року ОСОБА_1 було подано до суду позов до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів за договорами банківського вкладу (справа № 755/583/15-ц).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року, у справі № 755/583/15-цпозов ОСОБА_1 було задоволено частковота стягнуто зАТ КБ«Приватбанк» на її користь суму депозитних вкладів з відсотками за договорами банківських вкладів № SAMDN8812 від 12 липня 2013 року, № SAMDN9100 від 15 серпня 2013 року, № SAMDNWFD900 від 23 листопада 2013 року у загальному розмірі 727 637,01 грн.

Постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 755/583/15-ц рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року залишено без змін.

Присуджена судом у справі № 755/583/15-ц сума (727 637,01 грн) була стягнута органом державної виконавчої служби в рамках виконавчого провадження № 61663228 та зарахована на рахунок позивачки 14 травня 2020 року.

Посилаючись на те, що депозитні договори діють до повного їх виконання сторонами, з огляду на те, що у попередньому позовінею заявлялися та судом у справі № 755/583/15-ц розглядалися позовні вимоги щодо стягнення відсотків: за договором № SAMDN8812 від 12 липня 2013 року - до 13 червня 2015 року включно; за договором № SAMDN9100 від 15 серпня 2013 року - до 15 червня 2015 року включно; за договором № SAMDNWFD900 від 23 листопада 2013 року - до 23 червня 2015 року включно, позивачка вважає, що у неї наразі наявне право вимагати стягненняз банку відсотків за користування депозитними коштами: за договором № SAMDN8812 від 12 липня 2013 року - за періодз 14червня 2015 року по 13 травня 2020 року; за договором № SAMDN9100 від 15 серпня 2013 року - за періодз 16червня 2015 року по 13 травня 2020 року; за договором № SAMDNWFD900 від 23 листопада 2013 року - за періодз 24червня 2015 року по 13 травня 2020 року.

Позивачка також вказує, що відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Ураховуючи розмір банківських вкладів, приймаючи до уваги строк виконання вказаного вище судового рішення, ОСОБА_1 вважає, що, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, вона має право на стягнення 3 % річних, нарахованих на розмір її вкладів, та інфляції за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Посилаючись на викладене, просила задовольнити позов.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від01 жовтня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDN8812 від 12 липня 2013 року: 78 992,57 грн не нарахованих відсотків за період з 14 червня 2015 року по 13 травня 2020 року; 13 939,87 грн у якості 3 % річних за період з 14 червня 2015 року по 13 травня 2020 року; 51 620,52 грн інфляційних втрат за період з 14 червня 2015 року по 13 травня 2020 року;

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDN9100 від 15 серпня 2013 року: 161 394,11 грн не нарахованих відсотків за період з 16 червня 2015 року по 13 травня 2020 року; 28 481,31 грн у якості 3 % річних за період з 16 червня 2015 року по 13 травня 2020 року; 98 013,69 грн інфляційних втрат за період з 16 червня 2015 року по 13 травня 2020 року;

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDNWFD900 від 23 листопада 2013 року: 295 301,64 грн не нарахованих відсотків за період з 24 червня 2015 року по 13 травня 2020 року; 52 112,05 грн, у якості 3 % річних за період з 24 червня 2015 року по 13 травня 2020 року; 183 251,00 грн інфляційних втрат за період з 24 червня 2015 року по 13 травня 2020 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка має право вимоги до банку про стягнення відсотків, нарахованих на депозитні вкладипо 13 травня 2020 року. Також має право на отриманняпередбачених частиною другою статті 625 ЦК України 3 %річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційних втрат, оскільки їх нарахування є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «Приватбанк»звернулось до суду з апеляційною скаргою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково, рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення у справі, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 :

за договором № SAMDN8812 від 12 липня 2013 року: 9 342,99 грн у якості 3 % річних за період з 03 квітня 2017 року по 13 травня 2020 року, 26 757,08 грн інфляційних втрат за період з 03 квітня 2017 року по 13 травня 2020 року;

за договором № SAMDN9100 від 15 серпня 2013 року: 17 738,53 грн у якості 3 % річних за період з 03 квітня 2017 року по 13 травня 2020 року, 50 861,58 грн інфляційних втрат за період з 03 квітня 2017 року по 13 травня 2020 року;

за договором № SAMDNWFD900 від 23 листопада 2013 року: 33 164,80 грн у якості 3 % річних за період з 03 квітня 2017 року по 13 травня 2020 року, 95 093,20 грн інфляційних втрат за період з 03 квітня 2017 року по 13 травня 2020 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що у 2014 році ОСОБА_1 зверталася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення банківських вкладів разом з відсотками за договорами № SAMDN8812 від 02 липня 2012 року, № SAMDN9100 від 15 серпня 2013 року та № SAMDNWFD 900 від 23 листопада 2013 року, і рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2015 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_1 було частково задоволено та стягнуто з банку 727 637,01 грн.

У зв`язку з наявністю судового рішення про стягнення вкладів з відсотками, у вкладника відсутнє право на отримання відсотків, нарахованих за умовами договору після пред`явлення ним вимоги до банку про повернення депозиту, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині належить відмовити.

Разом із цим, установивши, що відповідач на вимогу вкладника вчасно не виконав своїх зобов`язань з повернення вкладів та сплати процентів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з банку на користь ОСОБА_1 3 % річних та інфляційних витрат за порушення строків виконання грошового зобов`язання за депозитним договором № SAMDN8812 від 02 липня 2012 року, № SAMDN9100 від 15 серпня 2013 року та № SAMDNWFD900 від 23 листопада 2013 року відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

При цьому апеляційний суд установив, що АТ КБ «ПриватБанк» 01 листопада 2022 року подало до суду заяву про застосування строків позовної давності і судом першої інстанції у судовому рішенні не надано жодної оцінки вказаній заяві.

Надавши оцінку поданій банком заяві про застосування строків позовної давності, суд апеляційної інстанції вважав, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з банку 3 % річних та інфляційних витрат, нарахованих до 03 квітня 2017 року, необхідно відмовити, як таких, що заявлені поза межами строку позовної давності.

Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скаргипро те, що АТ КБ «Приватбанк» перевело борг за депозитами позивачки на ТОВ ФК «Фінілон» 17 листопада 2014 року, тому банк не є належним відповідачем у справі, зазначивши, що ОСОБА_1 , відповідно до статті 520 ЦКУкраїни, не надавала згоди на переведення боргу за договорами банківського вкладу від АТ «КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон»,томудоговір про переведення боргу між банком і товариством шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладнику банку не створює правових наслідків для позивачки.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

24 січня 2025 року АТ КБ «Приватбанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року.

В касаційній скарзі заявник просить скасувати вказані судові рішення в частині задоволених позовних вимог і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

25 червня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено три депозитних договори: № SAMDN8812 від 12 липня 2013 року (сума вкладу 100 001,00 грн); № SAMDN9100 від 15 серпня 2013 року (сума вкладу 189 875,42 грн) та № SAMDNWFD900 від 23 листопада 2013 року (сума вкладу 355 000,00 грн).

У грудні 2014 року ОСОБА_1 було подано до суду позов до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів за договорами банківського вкладу (справа № 755/583/15-ц).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року, у справі № 755/583/15-цпозов ОСОБА_1 задоволено частковота стягнуто зАТ КБ«Приватбанк» на її користь суму депозитних вкладів з відсотками за договорами банківських вкладів № SAMDN8812 від 12 липня 2013 року, № SAMDN9100 від 15 серпня 2013 року, № SAMDNWFD900 від 23 листопада 2013 року у загальному розмірі 727 637,01 грн.

Постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 755/583/15-ц рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року залишено без змін.

Присуджена судом сума 727 637,01 грн була стягнута органом державної виконавчої служби в рамках виконавчого провадження № 61663228 та зарахована на рахунок позивачки 14 травня 2020 року.

01 листопада 2022 року АТ КБ «Приватбанк» подано до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року є скасованим постановою Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року, а тому не є предметом касаційного перегляду.

Постанова Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року в частині вирішення позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, у касаційному порядку не оскаржена, тому у вказаній частині, в силу приписів статті 400 ЦПК України, не є предметом касаційного розгляду.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.

Частиною другою статті 1070 ЦК України передбачено, що проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2025 рокуу справі № 757/32339/18-ц(провадження № 61-3014св24).

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено три депозитних договори: № SAMDN8812 від 12 липня 2013 року (сума вкладу - 100 001,00 грн), № SAMDN9100 від 15 серпня 2013 року (сума вкладу - 189 875,42 грн) та № SAMDNWFD900 від 23 листопада 2013 року (сума вкладу- 355 000,00 грн).

У грудні 2014 року ОСОБА_1 було подано до суду позов до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів за договорами банківського вкладу (справа № 755/583/15-ц).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року, у справі № 755/583/15-цпозов ОСОБА_1 задоволено частковота стягнуто зАТ КБ«Приватбанк» на її користь суму депозитних вкладів з відсотками за договорами банківських вкладів № SAMDN8812 від 12 липня 2013 року, № SAMDN9100 від 15 серпня 2013 року, № SAMDNWFD900 від 23 листопада 2013 року у загальному розмірі 727 637,01 грн.

Встановлено, що рішення Дніпровського районного судум. Києва від 09 вересня 2015 року у справі № 755/583/15-ц було виконано в рамках виконавчого провадження № травня 2020 року шляхом перерахування на рахунок позивачки стягненої суми.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила, зокрема, стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на свою користь 3 % річних та інфляційнівитрати за порушення строків виконання грошового зобов`язання за депозитним договором № SAMDN8812 від 02 липня 2012 року, № SAMDN9100 від 15 серпня 2013 року та № SAMDNWFD900 від 23 листопада 2013 року відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, зазначивши, що відповідач на вимогу вкладника не виконав своїх зобов`язань з повернення вкладів та сплати процентів.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

З моменту розірвання договору вкладу нарахування передбачених договором процентів припиняється, а права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановлені договором.

Враховуючи наведене, три проценти річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року в справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) вказано, що законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Установивши, що АТ КБ «Приватбанк»свої зобов`язання з повернення вкладів та сплати процентів за користування депозитними коштами виконав лише 14 травня 2020 року, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 3 %річних та інфляційних витрат за порушення строків виконання грошового зобов`язання за депозитними договорами № SAMDN8812 від 02 липня 2012 року, № SAMDN9100 від 15 серпня 2013 року та № SAMDNWFD900 від 23 листопада 2013 року, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Разом із цим, 01 листопада 2022 року АТ КБ «Приватбанк» подано до суду заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Разом із цим, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.

Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.

На підставі викладеного та ураховуючи, що трирічний строк позовної давності щодо вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за період з квітня 2017 року по травень 2020 року не був пропущений, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 :

- за договором № SAMDN8812 від 12 липня 2013 року: 9 342,99 грн у якості 3% річних за період з 03 квітня 2017 року по 13 травня 2020 року, 26757,08 грн інфляційних втрат за період з 03 квітня 2017 року по 13 травня 2020 року;

- за договором № SAMDN9100 від 15 серпня 2013 року: 17 738,53 грн у якості 3 % річних за період з 03 квітня 2017 року по 13 травня 2020 року, 50 861,58 грн інфляційних втрат за період з 03 квітня 2017 року по 13 травня 2020 року;

- за договором № SAMDNWFD900 від 23 листопада 2013 року: 33164,80 грн у якості 3 % річних за період з 03 квітня 2017 року по 13 травня 2020 року, 95 093,20 грн інфляційних втрат за період з 03 квітня 2017 року по 13 травня 2020 року.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним і ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір, за умовами якого останнє стало боржником за договорами банківського вкладу, є необґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Ураховуючи, що відповідач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження надання ОСОБА_2 згоди на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», саме АТ КБ «Приватбанк» є боржником за договорами банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19, від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19, від 12 липня 2023 року у справі № 757/15311/20, від 24 травня 2023 року у справі № 757/53371/20-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 у подібних правовідносинах.

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що саме АТ КБ «Приватбанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов