ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/3294/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: спори про самочинне будівництво
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мица Юрія Вікторовича на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківської області про усунення перешкод та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області про усунення перешкод та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просила усунути перешкоди в користуванні належним їй нежитловим приміщенням, шляхом знесення двох самочинно збудованих входів (прибудови) до її нежитлового приміщення (колишня квартира АДРЕСА_1 . Зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знести два самочинно збудованих ними входи та прибудови до нежитлового приміщення (колишня квартира АДРЕСА_1 позивача. Зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 привести у попередній стан прибудинкову територію та вікна підвалу в будинку АДРЕСА_2 , що існував до здійсненної ними незаконної реконструкції, згідно характеристик технічного паспорту будинку станом на 01 жовтня 2004 року. Зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 привести у попередній стан, звільнити та повернути співвласникам будинку самовільно зайняті ними підвальні приміщення загального користування № 23а та № 50 в літ. А-5 по АДРЕСА_2 . Всі роботи по знесенню двох самочинно збудованих входів та прибудови, приведенню у попередній стан прибудинкової території та вікон підвалу, поверненню у попередній стан, звільненню та поверненню співвласникам будинку підвальних приміщень загального користування, покласти на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Стягнути з відповідачів солідарно сплачений позивачем судовий збір.

В обґрунтування позову вказувала, що у жовтні 2001 року під обладнання офісу для проведення підприємницької діяльності вона придбала квартиру АДРЕСА_1 . Як законослухняна громадянка, вона отримала всі необхідні узгодження та дозволи, і рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 30 вересня 2003 року № 972, придбану нею квартиру було переведено у нежитлове приміщення та дозволено проведення реконструкції під офіс з улаштуванням окремого входу . Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 21 вересня 2005 року № 1180, термін реконструкції нежилого приміщення під офіс було продовжено до 01 жовтня 2007 року. У обов`язковому порядку, позивачем також було узгоджено всі необхідні дозвільні документи, виконано та погоджено всі умови реконструкції, без яких така реконструкція є неможливою .

Придбане позивачем у 2001 році під улаштування офісу приміщення по пр. Леніна, 17 у м. Харкові, знаходиться над підвальним приміщеннями придбаним відповідачами у жовтні 2006 року, на той час, коли всі необхідні для реконструкції дозволи позивачем були вже отримані. На час придбання підвального приміщення відповідачі знали про наявність узгоджених позивачем Архітектурно-планувального завдання, Ескізного проекту та Робочого проекту, та добре знали, що узгодити будівництво прибудови та виходів на місці, де вже було погоджено вхід до офісу позивача, вони не зможуть. Саме тому, відповідачі, без будь яких погоджень відповідних органів міста, без отримання відповідних дозволів, виділення земельної ділянки та без проектної документації, які не могли отримати, адже згідно затвердженого архітектурно - планувального завдання на місці їх незаконно збудованих прибудов, було узгоджено та затверджено вхід до офісу позивача, самовільно без будь яких дозволів та узгоджень та без згоди позивача, провели переобладнання приміщень підвалу та улаштували два відокремлених входи під її вікнами, де згідно узгодженого та затвердженого робочого проекту мав бути вихід з її приміщення.

Результатом зазначених незаконних дій відповідачів, стало неможливим проведення, згідно узгодженого позивачем архітектурно-планувального завдання, та переобладнання придбаного нею під офіс приміщення за цільовим призначенням - для проведення підприємницької діяльності.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківської області про усунення перешкод та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_2 звернулась на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 11 серпня 2016 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року змінено.

Виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду, як на підставу відмови ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог на пропуск нею строку позовної давності. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 11 серпня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківської області про усунення перешкод та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди в користуванні належним їй нежитловим приміщенням, шляхом знесення двох самочинно збудованих входів (прибудови) до її нежитлового приміщення (колишня квартира АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знести два самочинно збудованих ними входи та прибудови до нежитлового приміщення (колишня квартира АДРЕСА_1 позивача.

Зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 привести у попередній стан прибудинкову територію та вікна підвалу в будинку АДРЕСА_3 , що існував до здійсненної ними незаконної реконструкції, згідно характеристик технічного паспорту будинку станом на 01 жовтня 2004 року.

Зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 привести у попередній стан, звільнити та повернути співвласникам будинку самовільно зайняті ними підвальні приміщення загального користування № 23а та № 50 в літ. А-5 по АДРЕСА_2 .

Всі роботи по знесенню двох самочинно збудованих входів та прибудови, приведенню у попередній стан прибудинкової території та вікон підвалу, поверненню у попередній стан, звільненню та поверненню співвласникам будинку підвальних приміщень загального користування, покласти на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Вирішено питання про відшкодування судових витрат.

Не погодившись з заочним рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Мица Ю.В. просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Вказує, що вказане рішення стосується прав і законних інтересів ОСОБА_1 , який не був учасником справи, оскільки він перебуває у шлюбі з відповідчкою ОСОБА_3 .

Вказує, що на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.12.11 він набув у спільну часткову власність з ОСОБА_4 нежитлові приміщення підвалу №19, 24, 27, 29, 30, 23-а, 1, 50 з двома окремими самовільно збудованими входами загальною площею 137,2 кв.м, оскільки в результаті набуття його дружиною відповідачкою ОСОБА_3 у власність вказаних приміщення він внаслідок перебування з нею у шлюбі також набув це майно у спільну сумісну власність.

Вважає, що будь-які операції з вказаним майном прямо й безпосередньо зачіпають також і право власності ОСОБА_1 як одного із співвласників частки у праві власності на відповідне нерухоме майно.

Вважає, що оскільки він не був залучений до участі у справі, то він має право на апеляційне оскарження вказаного рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст.352 ЦПК України поза межами річного строку після ухвалення рішення суду.

Вказує, що відповідно до ст.60 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України подружжя є співвласниками набутого у шлюбі майна, то вирішення питання про недійсність договору про таке набуття неодмінно матиме беспосередній вплив на права та обов`язки обох з подружжя, через що саме вони обидва мають виступати відповідачами у позовах про визнання недійсними договорів про набуття ними у спільну сумісну власність певного майна.

Отже суд першої інстанції зазначеного не врахував і відмовив у позові з мотивів, що не стосуються неналежного суб`єктного складу відповідачів.

Колегія суддів не знайшла законних підстав задоволення заяви представника апелянта адвоката Мица Ю.В. для відкладення розгляду скарги, оскільки вказана заява не містить поважних причин для цього. Ніяких клопотань по суті розгляді скарги також не було заявлено, а тому таку процесуальну поведінку колегія суддів не вважає добросовісною, та зважає на необхідність розгляду скарги у розумний строк, з урахуванням вимог ст. 2 ЦПК України щодо забезпечення пріоритетного виконання основного завдання цивільного судочинства.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про закриття апеляційного провадження з наступних підстав.

Частиною першою статті 352 ЦПК України передбачено, що особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки має право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Зазначеною правовою нормою визначено право особи подати апеляційну скаргу на рішення, яким розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або міститься судження про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи у відповідних правовідносинах, виходячи з предмету та підстав позову. Якщо скаржник зазначає лише про те, що рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або зазначає (констатує) лише, що рішенням вирішено про його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання, виходячи з вищенаведеного, не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги.

Водночас судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги (такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 910/20190/16).

Відповідно до пункту третього частини першої статті 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалось.

Отже, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, у зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.

Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов`язки скаржника, та у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушено та питання про її права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися, - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 910/22354/15, від 17.05.2018 у справі № 904/5618/17, від 19.06.2018 у справі № 910/18705/17, від 11.07.2018 у справі № 911/2635/17, від 21.09.2018 у справі № 909/68/18, від 18.12.2018 у справі № 911/1316/17, від 27.02.2019 у справі № 903/825/18, від 22.07.2019 у справі № 911/2635/17, від 19.09.2020 у справі № 910/17558/18).

Рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/18705/17, від 03.06.2019 у справі № 910/6767/17, від 25.10.2019 у справі № 910/16430/14.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 12 жовтня 2006 року позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до виконавчого комітеті Дзержинської районної ради м.Харкова про визнання права власності на нежитлові приміщення за №№19,24,27, 29, 30, 23 «а», 1, 50 по АДРЕСА_2 задоволено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2011 року зазначене рішення скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено. (т.1 а.с.30).

Також встановлено, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 28 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено, рішення було мотивовано тим, що позивачем не надано доказів, що діями відповідачів порушуються право власності на нежитлове приміщення позивача та позивачем пропущені строки позовної давності.

Окрім цього встановлено, що зазначене рішення скасовано постановою Харківського апеляційного суду від 16 травня 2019 року та позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.(а.с.204 т.2).

Постанова Харківського апеляційного суду мотивована тим, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2011 року встановлено, що реконструкція приміщень у підвалі будинку АДРЕСА_2 , у тому числі й влаштування входу до цих приміщень під вікнами квартири ОСОБА_5 проведена ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без розробки проекту та без отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

ОСОБА_2 має погоджений проект реконструкції нежитлового приміщення (колишня квартира АДРЕСА_1 під офіс, одержана в Інспекції Держаржбудконтролю головного управління містобудування, архітектури та земельних відносин дозвіл на виконання реконструкції.

Завершення позивачем реконструкції у встановлений строк (до 01 жовтня 2007 року) унеможливлено самовільним влаштуванням ОСОБА_3 та ОСОБА_4 починаючи з 2005 року прибудови (входу) до приміщень підвалу будинку на місця, де за даними проектування має бути влаштовано окремий вхід до офісу позивача.

Саме до закінчення строку, наданого позивачу на реконструкцію належного їй приміщення, відповідачами було самостійно без відповідних погоджень проведено реконструкцію з перепланування приміщень підвалу з влаштуванням двох відокремлених входів до магазину непродовольчих товарів на АДРЕСА_4 .

За таких обставин помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що позивач не надала докази порушення відповідачами її права власності на нежитлове приміщення.

Позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення.

Встановлено та не заперечується позивачем, що вона дізналась про порушення свого права у 2005-2006 роках. Саме з цього часу вона зверталась до суду з позовами щодо поновлення свого порушеного права, а саме: 12 грудня 2011 року Апеляційним судом Харківської області за її апеляційною скаргою було скасовано рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2006 року, яким було задоволено позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на нежитлові приміщення.

ОСОБА_2 позбавлена можливості зареєструвати своє право власності на належне їй нежитлове приміщення колишню квартиру, оскільки для такої реєстрації їй необхідно здійснити реконструкцію приміщення з улаштуванням окремого входу згідно погодженого проекту, та надати до органу реєстрації документ що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта - нежитлового приміщення.

Таку реконструкцію вона не може здійснити через незаконні дії відповідачів, адже на місці, де ще в 2003 році погоджено вхід до її офісу, вони самовільно провели перебудову приміщень підвалу, зайняли приміщення загального користування, та улаштували два відокремлених входи під її вікнами, загородили їх прибудовою, порушуючи її права та права інших співвласників будинку.

Враховуючи те, що з 2005 року по теперішній час порушується право ОСОБА_2 на реконструкцію приміщення, порушення має триваючий характер, відсутні правові підстави для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Постановою Верховного суду від 27 травня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, постанову Харківського апеляційного суду від 16 травня 2019 року залишено без змін.

Апелянт ОСОБА_1 звертаючись до суду з апеляційною скаргою, зазначає, що оскаржуваним рішенням зачіпаються його права, оскільки він на підставі шлюбу з ОСОБА_3 є співвласником нежитлових приміщень підвалу №19, 24, 27, 29, 30, 23-а, 1, 50 з двома окремими самовільно збудованими входами загальною площею 137, 2 кв.м на підставі рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 12.12.2011 року.

Проте, до апеляційної скарги не додано доказів, які б свідчили про те, що апелянт був учасником спірних правовідносин. Матеріали справи містять лише рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2011 року яким у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на зазначені приміщення відмовлено.

Так, відповідно до ст.ст. 1-3 ст. 369 ЦПК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Апелянт є спільним сумісним співвласником майна, яке було набуто ним у спільному шлюбі з ОСОБА_3 відповідно до визначеної у ст. 60 СК України презумпції сумісного права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, у справі відсутні докази про те, що у спірних правовідносинах від імені подружжя діяв апелянт. Немає також відомостей про те, що він у даному випадку оспорив наявність у ОСОБА_3 прав діяти від імені подружжя. Тому колегія суддів вважає, що доводи скарги про те, що оскарженим рішення суду зачіпаються його права як співвласника не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи, апелянт ці доводи скарги не довів. Об`єктивно така безпідставна скарга апелянта зі спливом значного строку після набрання рішення суду чинності порушує принцип правової визначеності.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що для вирішення питання про недійсність договору про таке набуття неодмінно матиме беспосередній вплив на права та обов`язки обох з подружжя, через що саме вони обидва мають виступати відповідачами у позовах про визнання недійсними договорів про набуття ними у спільну сумісну власність певного майна, а тому заочним рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 28 березня 2016 року вирішено про його права та обов`язки не знайшли свого підтвердження, оскільки у зазначеній справі вирішувалось питання щодо наявності перешкод у користуванні нелажний ОСОБА_2 нежитловим приміщенням.

Означене свідчить про недоведеність апелянтом факту порушення заочним рішенням Дзержинського районного суду від 28 березня 2016 року його прав, інтересів або обов`язків.

Таким чином, оскаржуване судове рішення не встановлює, не змінює, не обмежує або припиняє права або обов`язки, інтереси та свободи ОСОБА_1 , як особи, яка не була залучена до участі у справі, оскільки право власності ОСОБА_1 не доведено , його права не порушені, спір стосовно вказаної особи не вирішувався, мотивувальна частина рішення не містить суджень про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, а резолютивна частина рішення не містить прямої вказівки про права та обов`язки цієї особи.

Установивши в ході апеляційного перегляду, що ОСОБА_1 не має права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки ним не вирішено питання про його права, інтереси та (або) обов`язки, колегія суддів приходить до висновку про необхідність закриття апеляційного провадження.

За таких обставин колегія суддів вважає не доведеними доводи скарги про те, що оскарженим рішенням суду першої інстанції вирішені питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки апелянта ОСОБА_1 , а тому наявні передбачені п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України підстави для закриття апеляційного провадження по цій скарзі.

Керуючись ст.ст. 259, п.3 ч.1 ст.362, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

УХВАЛИВ:

Провадження у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Мица Юрія Вікторовича на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківської області про усунення перешкод та зобов`язання вчинити певні дії - закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 24 листопада 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина

Судді колегія Ю.М.Мальований.

О.Ю.Тичкова.