03.12.2025 Справа № 363/6304/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючогосудді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Пчолкіну М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

представник позивача звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на порушення відповідачкою договірних зобов`язань по сплаті коштів за наданий кредит, порушує питання про стягнення з останньої заборгованості за кредитним договором №500758594 від 28 березня 2023 року в розмірі 103 000 грн. 95 коп., з якої: 92 146 грн. 53 коп. заборгованість по тілу кредиту, 1 670 грн. 40 коп. заборгованість по відсотках, 9 184 грн. 02 коп. заборгованість по комісії, та понесених судових витрат в розмірі 2 422 грн. 40 коп.

Відповідачка подала до суду відзив, в якому просила в задоволенні позову відмовити. Зазначила, що укладений між сторонами 28 березня 2023 року кредитний договір №500758594 є споживчим кредитом, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування». Втім, докази отримання досудової вимоги позивача про дострокове повернення кредиту саме відповідачкою, суду не подані. Крім того, зміст укладеного між нею і позивачем кредитного договору умов про наявність у позивача права вимагати здійснення відповідачкою дострокового повернення кредиту не містить. За таких обставин вважає, що передбачені законом та умовами договору підстави для дострокового стягнення кредитної заборгованості відсутні, коли строк виконання основного зобов`язання не настав, кінцевий термін якого спливає лише 28 березня 2033 року. Також зазначила, що вимоги позивача у частині стягнення з неї заборгованості за комісією за обслуговування кредиту в розмірі 9 184 грн. 02 коп., є незаконними, оскільки обов?язок позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених кредитним договором, є нікчемним. Відтак, нарахування позивачем боргу є безпідставним та необґрунтованим. Просила врахувати доводи відзиву та розглянути справу без її участі.

Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що у зв`язку з простроченням відповідачкою чергового платежу, банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України набув право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту та процентів. Поданий позивачем розрахунок підтверджує наявність у відповідачки заборгованості, а також правомірність нарахування процентів і комісії, визначених договором. В свою чергу, відповідачкою не подано жодного контррозрахунку та не спростовано нараховану банку заборгованість за тілом кредиту, відсотками та комісією. В зв`язку з цим просив позов задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що 28 березня 2023 року між ОСОБА_1 та АТ «Сенс Банк» укладено електронну угоду про надання споживчого кредиту №500758594, відповідно до якого сума кредиту становить 92 146 грн. 53 коп., процентна ставка, % річних 4,99%, тип ставки фіксована., строк кредиту 120 місяців.

Відповідно до п. 1 Угоди, під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та Договором. За ці послуги встановлюється комісійна винагорода, а саме:

а) за надання кредиту у розмірі 0.00% від суми кредиту, зазначеної в цій оферті на укладення угоди (далі - оферта). Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті, сплачується позичальником одноразово при наданні кредиту та є платою за послуги, що супроводжують отримання кредиту, такі як розгляд заявки на видачу кредиту, його надання, перерахування коштів на рахунок позичальника, дострокове погашення кредиту, відкриття та ведення позичкового рахунку. Розмір комісії за надання кредиту розраховується від суми кредиту, що видається і включається в суму кредиту. Зазначена комісія підлягає сплаті позичальником в день видачі кредиту;

(б) за обслуговування (управління) кредиту щомісячно:

- за період з 1 по 12 місяць користування кредитом - 0.10% від суми кредиту, зазначеної в цьому акцепті без ПДВ;

- за період з 13 по 24 місяць користування кредитом - 1.00% від суми кредиту, зазначеної в цьому акцепті без ПДВ;

- за період з 25 по 120 місяць користування кредитом - 1.50% від суми кредиту, зазначеної в цьому акцепті без ПДВ.

Комісійна винагорода, що вказана в підпункті б) п. 1, сплачується позичальником щомісячно за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів, який є Додатком №1 до угоди і є його невід?ємною частиною. Зазначена в цьому підпункті комісійна винагорода нараховується Банком починаючи з дня надання Кредиту по дату повернення кредиту, що вказана в п. 2 угоди. Позичальник зобов?язується сплатити комісійну винагороду, що вказана в цьому підпункті, за останній місяць користування кредитом не пізніше дати остаточного повернення кредиту за Угодою.

Згідно п. 2 Угоди, дата повернення кредиту 28 березня 2033 року. Для повернення заборгованості за угодою використовується рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у банку (далі - рахунок), .

Відповідно до п. 3 Угоди, кредит надається позичальнику для повернення заборгованості за кредитним договором №631270303 від 09 жовтня 2019 року. Розмір кредиту 92 146 грн. 53 коп., відкритий в АТ «Сенс Банк».

Всі відносини між позичальником та банком, що не врегульовані цією угодою, регулюються Договором. Договір визначає всі інші істотні умови надання та користування кредитом, права та обов?язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов Договору, додатково до тих, що вказані в Угоді. Його діюча редакція розміщена за адресою www.sensebank.com.ua. Угода є невід?ємною частиною Договору.

Угода вважається укладеною та набуває чинності з моменту підписання Банком Акцепту та надання Кредиту відповідно до умов Угоди та Договору.

Датою укладення Угоди є дата, зазначена у преамбулі Угоди. Тарифи є невід?ємною частиною Договору та розміщені на сайті Банку: https://sensebank.com.ua.

Із паспорту споживчого кредиту вбачається, що загальні витрати за кредитом становлять 169 936 грн. 78 коп., орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк кредитування кредитом становить 262 083 грн. 31 коп., процентна ставка, % річних 4,99%, строк кредитування 120 місяців,

Факт надання банком позичальнику кредитних грошових коштів відповідно умов кредитного договору в розмірі 92 146 грн. 53 коп. підтверджується меморіальним ордером АТ «Сенс Банк» № від 28 березня 2023 року.

28 березня 2025 року АТ «Сенс Банк» надіслано ОСОБА_1 досудову вимогу щодо дострокового виконання договірних зобов`язань та сплати виниклої заборгованості за угодою про надання споживчого кредиту №500758594 від 28 березня 2023 року в розмірі 103 000 грн. 95 коп. протягом 30 календарних днів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а в разі порушення боржником цих вимог той, згідно зі статтями 1048 і 1050 ЦК України, повинен сплатити кредиторові суму боргу та проценти встановлені за умовами кредитного договору.

Вимогами ст. 549 ЦК України передбачено обов`язок боржника в разі порушення зобов`язання передати кредиторові грошову суму штрафу у вигляді процентної ставки, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо не виконав його у строк встановлений договором.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК Україн позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно - телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.

Відповідно до ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Разом з тим, досліджена судом угода про надання споживчого кредиту №500758594 від 28 березня 2023 року положень, які б надавали банку право вимагати дострокового повернення кредиту в разі прострочення споживачем чергового платежу не містить. Укладена між сторонами угода передбачає кінцевий строк повернення кредиту - 28 березня 2033 року і підстав чи порядку дострокового стягнення всієї суми боргу за ініціативою кредитодавця не встановлює.

При цьому, у вказаній угоді містяться посилання на те, що всі відносини між позичальником та банком, що не врегульовані цією угодою, регулюються Договором, який визначає всі інші істотні умови надання та користування кредитом, права та обов?язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, додатково до тих, що вказані в угоді.

У позовній заяві зазначено, що умовами кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником умов Договору останній зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед банком протягом 30 календарних днів з дня отримання від банку інформації відповідно до умов кредитного Договору.

Проте, зазначений вище договір, в матеріалах справи відсутній і суду не наданий, а тому ці обставини зазначені в позові є недоведеними.

Посилання позивача на ч. 2 ст. 1050 ЦК України підставою для задоволення позову бути не може, оскільки застосування норм загального цивільного законодавства у споживчих кредитах можливе лише у випадку, коли інше не встановлено спеціальним законом. Закон України «Про споживче кредитування» є спеціальним і визначає вичерпний перелік підстав, за яких кредитодавець може вимагати дострокового виконання зобов`язання.

Водночас, підстав для повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, в укладеній між сторонами угоді не передбачено.

Отже, доводи відповідачки про те, що правові підстави для дострокового повернення кредиту в межах укладеної між сторонами угоди відсутні, є слушними та заслуговують на увагу.

За таких обставин, достатні підстави для задоволення позову про дострокове стягнення заборгованості за споживчим кредитом, в суді не доведено.

Що стосується стягнення заборгованості за комісією, то суд зазначає наступне.

Встановлено, що при укладанні з відповідачкою угоди про надання споживчого кредиту №500758594 від 28 березня 2023 року, банком передбачено нарахування комісії за обслуговування кредиту (п. 1 Угоди), а саме: за період з 1 по 12 місяць користування кредитом - 0.10% від суми кредиту, за період з 13 по 24 місяць користування кредитом - 1.00% від суми кредиту, за період з 25 по 120 місяць користування кредитом - 1.50% від суми кредиту, яку позичальник ОСОБА_1 повинна сплачувати щомісячно, згідно затвердженого графіку, та яку станом на 24 вересня 2025 року банком нараховано відповідачці в розмірі 9 184 грн. 02 коп.

Разом з тим, відповідно до ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит(далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до ч. 2. ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ч. 5 ст. 216 ЦК України, суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 зроблено висновок, що відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Велика Палата Верховного Суду в п. 32.8 вказаної постанови дійшла висновку про недопустимість встановлення щомісячної плати за послуги банку, які за законом повинні надаватися безоплатно, а тому відповідне положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

В постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (п.п. 29-31) зроблено висновок про те, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб.

З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 9 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц не відступив від висновків, сформульованих у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 718/194/17, і виснував, що положення укладеного 28 травня 2008 року кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними.

Встановлення невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння коштами споживача як слабкої сторони, яка має право на особливий правовий захист у відповідних відносинах. Отже, такі умови договору порушують публічний порядок (стаття 228 ЦК України).

У постанові від 27 травня 2020 року у справі № 667/10018/15-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виснував про те, що з огляду на зміст приписів частин першої та другої статті 228 ЦК України умова кредитного договору про додаткову сплату позичальником на користь кредитора під час надання кредиту комісії за розрахунково-касове обслуговування позичкового рахунку є нікчемною. Вказаний платіж є платою за послугу банку, вимагати придбання якої забороняла частина третя статті 55 Закону № 2121-III. Тому така умова договору порушує публічний порядок.

Відтак, вказані умови договору є явно несправедливими, спрямованими на незаконне заволодіння коштами споживача, як слабкої сторони, яка має право на особливий правовий захист у цих правовідносинах.

Отже, враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, а саме: за період з 1 по 12 місяць користування кредитом - 0.10% від суми кредиту, за період з 13 по 24 місяць користування кредитом - 1.00% від суми кредиту, за період з 25 по 120 місяць користування кредитом - 1.50% від суми кредиту, яку станом на 24 вересня 2025 року банком нараховано відповідачці в розмірі 9 184 грн. 02 коп., суд доходить висновку, що положення п. 1 угоди про надання споживчого кредиту, укладеного між АТ «Сенс Банк» та ОСОБА_1 , щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором слід визнати нікчемними за ініціативою суду за правилами ч. 2 ст. 215, ч. 5 ст. 216, ст. 228 ЦК України, що повністю ґрунтується на зазначених вище правових висновках Верховного Суду, оскільки вказані умови договору порушують публічний порядок (ст. 228 ЦК України) і спрямовані на заволодіння коштами споживача.

За таких обставин, порушених прав позивача, які б підлягали захисту у цій справі не встановлено, а тому в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю.

На підставі викладеного та керуючись статтями 259, 265, 267, 268, 279 ЦПК України,

вирішив:

у задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення складено 08 грудня 2025 року.

Рішення може бути оскаржено позивачем у апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складання повного тексту.

Позивач: Акціонерне товариство «Сенс Банк», знаходиться за адресою: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, .

Відповідачка: ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя