Справа № 463/9337/25
Провадження № 2/463/2533/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 року Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Грицка Р.Р.,

з участю секретаря судового засідання - Шпуляра І.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання цивільну справу за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за послуги з постачання гарячої води у розмірі 13164,45 гривень за період з 01.05.2022 року по 01.04.2025 року.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що між сторонами з 01.07.2014 року існували фактичні договірні правовідносини, передбачені ст.11 ЦК України з приводу надання послуг у сфері централізованого постачання гарячої води, шляхом відкриття особового рахунку за № НОМЕР_1 для проведення розрахунків. З 01.12.2021 року між позивачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» та відповідачами укладено типовий індивідуальний договір про надання послуг з постачання гарячої води. Позивач надає послуги з постачання гарячої води у багатоквартирний житловий будинок з інженерним обладнанням та приладами централізованого обладнання, за адресою: АДРЕСА_1 , в якому знаходиться квартира АДРЕСА_2 . Нарахування кількості та вартості наданих послуг з постачання гарячої води за даною адресою проводилися згідно показів загальнобудинкового приладу обліку гарячої води, Правил надання послуги з постачання гарячої воли, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1182 - в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 № 1023, та відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22.11.2018 № 315. У відповідності до п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у встановлені договором або законом строки. Згідно з п.п.3.1, 4.2 договору приєднання, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а оплата за спожиті послуги вноситься споживачем не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунком. Споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установленому договором строки. Однак, передбачених нормами обов`язків відповідачі не виконують, внаслідок чого заборгували позивачу за надані послуги з постачання гарячої води за період з 01.05.2022 року по 01.04.2025 року суму у розмірі 13164,45 гривень. Враховуючи наведене, просить позовні вимоги задовольнити.

21 жовтня 2025 року відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, згідно якого останні просять відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Зазначають те, що вони дійсно є споживачами послуг ЛМКП «Львівтеплоенерго» на підставі індивідуального договору про надання послуг з постачання гарячої води від 01.12.2021 року (публічний договір приєднання). Умовами цього договору визначено обов`язок споживача своєчасно та в повному обсязі сплачувати за надані послуги відповідно до показників індивідуального лічильника, а виконавець - забезпечувати належну якість послуг і точність обліку. На підтвердження належного виконання цих зобов`язань подають повний пакет доказів - квитанції про оплату послуг за період з квітня 2022 року по квітень 2025 року включно, які містять: показники індивідуального лічильника гарячої води на початок і кінець кожного місяця; кількість спожитої гарячої води (у м.куб), визначену згідно з показниками приладу обліку; суму нарахування відповідно до встановленого тарифу. Зі змісту квитанцій вбачається, що обсяг спожитої гарячої води чітко відповідає фактичним показникам лічильника, а всі виставлені суми сплачені вчасно та повністю. Надані квитанції підтверджують належне виконання відповідачами своїх договірних зобов`язань, а саме систематичне та у встановлені строки сплату за надані послуги відповідно до фактичних показників індивідуального лічильника. У кожному з розрахункових періодів обсяг спожитої послуги, зафіксований індивідуальним приладом обліку, повністю відповідає сумам зазначеним у квитанціям, тобто жодної заборгованості за фактично спожиті послуги не існує. Попри це, позивач штучно створює борг, включаючи до нарахувань небаланс гарячої води, який виникає через різницю між будинковим вузлом обліку та сумою індивідуальних показників. При цьому, позивач не довів правильність розрахунку небалансу, не показав, яким чином він його розподілив між квартирами, не надав жодних первинних документів (актів, звітів, показників), які підтверджують ці розрахунки. Таким чином, позивач підмінює поняття «боржника», вважаючи, що факт наявності договору автоматично породжує обов`язок сплачувати навіть необґрунтовано нараховані суми. На думку відповідачів позивач неправильно визначив порядок розподілу небалансу, порушив Методику № 315 і, не маючи документального підтвердження, безпідставно вважає споживача боржником. Позивач надав лише підсумковий розрахунок заборгованості, але не надав жодного первинного документа (актів зняття показників будинкового чи квартирного лічильників); не показав алгоритм розподілу небалансу між квартирами; не надав даних про частку квартир з/без приладів обліку; не навів підтвердження достовірності показань облікових вузлів. На думку відповідачів це означає, що позивачем не доведено сам факт споживання спірних обсягів гарячої води конкретним споживачем, що є ключовою умовою для стягнення боргу. Окрім того вказують, що у цій справі саме на позивачу лежить обов`язок доказування факту надання послуг, обсягів споживання гарячої води, правильності їх обліку та обґрунтованості нарахувань, проте, такий обов`язок позивачем виконано не було. З огляду на вказане, позивач безпідставно проводить нарахування за послуги постачання гарячої води. Наведені обставини свідчать про необґрунтованість вимог позивача.

Правом на подання відповіді на відзив позивач не скористався. Разом з тим, представником позивача подано додаткові пояснення, згідно яких остання вважає, що обставини викладені відповідачами у відзиві є необґрунтованими та жодним чином не спростовують позовних вимог з огляду на наступне. Зазначає, що надані відповідачами матеріали до відзиву не містять належних доказів того, що у вказаний період позивач проводив розподіл обсягу спожитої гарячої води (нарахування) відповідачам не вірно. В той же час звертає увагу суду на те, що відповідачі визнають свій обов`язок з оплати послуг з постачання гарячої води та здійснюють оплату за надані послуги частково. У встановленому порядку в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 встановлено та прийнято на абонентський облік комерційний (загальнобудинковий) вузол обліку Meistream Plus RF Du50 зав. № 6SEN та JS Powogaz зав. № 40092914 Ду32 від 22.02.2022 р. відповідно до Акту № 782 на підставі Свідоцтва про повірку № 35/13656 від 07.12.2021 р., Свідоцтва про повірку № 35/13657 від 07.12.2021 р., який на даний час пройшов державну метрологічну повірку. А тому, відповідачами з належним обґрунтуванням не спростовано нарахування та розрахунок позивача з гарячого водопостачання, доказів його неправильності не надано. Відомості щодо ненадання чи неналежного надання житлового-комунальних послуг з гарячого водопостачання у матеріалах справи відсутні. З огляду на таке, підстав сумніватися в обґрунтованості проведених позивачем нарахувань немає. Твердження, наведені у відзиві на позовну заяву, не спростовують та не звільняють споживачів від покладеного законодавством зобов`язання щодо оплати послуг з постачання гарячої води. Таким чином, зважаючи на те, що у будинку відповідачів функціонує система гарячого водопостачання, що обладнана вузлом обліку ГВП, відповідачі, як і усі інші мешканці, незалежно від того, чи використовують вони гарячу воду чи ні, зобов`язані відшкодовувати витрати теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч.1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не надходило.

Позовна заява поступила до суду 01.10.2025 року.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 03.10.2025 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними у ній матеріалами. Визначено сторонам строк та черговість подання заяв по суті справи.

Разом з ухвалою про відкриття провадження суд надіслав сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 04.12.2025 року, закрито провадження у справі в частині позовних до відповідача ОСОБА_3 , у зв`язку із смертю останньої.

Суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Разом з тим, у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України суд розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 існують фактичні договірні правовідносини, передбачені ст.11 ЦК України з приводу надання послуг у сфері теплопостачання, шляхом відкриття особового рахунку № НОМЕР_1 для проведення розрахунків (а.с.10).

Позивачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» укладено та оприлюднено типовий індивідуальний договір про надання послуг з постачання гарячої води від 01.12.2021 року. Отже, ЛМКП «Львівтеплоенерго» будучи наділеним повноваженнями виконавця послуг за договором приєднання про надання послуг, надавало послуги з централізованого постачання гарячої води. Вказані обставини сторонами не оспорюються.

Квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою № 1 з місця проживання про склад сім`ї і реєстрації від 27.12.2023 року. За вказаною адресою також зареєстровані повнолітні члени сім`ї власника - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.11).

Відповідно до розрахунку заборгованості, заборгованість відповідачів за надані послуги з постачання гарячої води за період з 01.05.2022 року по 01.04.2025 року, становить 13164,45 гривень(а.с.10).

Таким чином, судом встановлено, що відповідачі користуються послугами, які надаються ЛМКП «Львівтеплоенерго», оскільки із вищевказаного розрахунку заборгованості за надані послуги з постачання гарячої води вбачається, що останні щомісячно, в тому числі протягом спірного періоду здійснюють оплату за надані послуги.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 07.11.2024 року, скасовано судовий наказ, виданий за заявою ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за житлово-комунальні послуги (а.с.12-13).

Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями частини першої ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією - суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Згідно зі ст.19 Закону України «Про теплопостачання» споживач або суб`єкт теплопостачання має право вибирати (змінювати) теплопостачальну організацію, якщо це технічно можливо. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно з ч.6 ст.25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Питання надання житлово-комунальних послуг регулюються спеціальним законодавством, чинним на час виникнення спірних правовідносин, а саме: Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (Закон України № 1875-ІV), Закону України «Про теплопостачання» та постановою Кабінету Міністрів України № 830 «Про затвердження Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуг з постачання теплової енергії» від 21.08.2019 року (далі - Правила).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належить: 1) житлові послуги - послуги з управління багатоквартирним будинком, що включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Хоч у частині першій статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні» обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Наведеними положеннями закону передбачено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги зобов`язаний готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до п.п.35, 36, 37 постанови Кабінету Міністрів України № 830 «Про затвердження Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуг з постачання теплової енергії» від 21.08.2019 року розрахунковим періодом для оплати спожитої послуги є календарний місяць. Оплата послуги здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиту послугу), якщо інший порядок та строки не визначені договором. За бажанням споживача оплата послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів. Споживач здійснює оплату спожитої послуги щомісяця в порядку та строки, визначені договором. Споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення відповідного договору. Споживач не звільняється від оплати послуги за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (на іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб.

Частиною 6 ст.10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» передбачено, що обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється відповідно до правил, встановлених цією статтею, також на власників (співвласників) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315 затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг (далі Методика).

Пунктами 5, 7-8 розділу V Методики передбачено, що у разі відсутності у виконавця розподілу комунальних послуг даних щодо трубопроводів внутрішньобудинкової системи ГВП, обсяг теплової енергії, витраченої на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи ГВП (Qгвпф.с), за наявності циркуляції, може бути визначений спрощено - як частка від обсягу теплової енергії, витраченої на приготування гарячої води (Qгвпприг), спожитої будівлею/будинком Qгвпф.с = 20%.

За рішенням співвласників будівлі/будинку для визначення обсягу споживання теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи ГВП застосовуються результати енергетичного аудиту. Про таке рішення співвласники будівлі/будинку письмово повідомляють виконавця розподілу комунальної послуги.

Обсяг теплової енергії, витраченої на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи ГВП (Qгвпф.с), розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень у будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) незалежно від обсягу спожитої гарячої води у кожному розрахунковому періоді в опалювальний та міжопалювальний період пропорційно до загальних/опалюваних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень.

Згідно пункту 2 розділу IX Методики, обсяги небалансу гарячої води та обсяги спожитої гарячої води, визначені як сума показань вузлів розподільного обліку у будівлі/будинку, де усі приміщення споживачів, до яких постачається гаряча вода, оснащені вузлами розподільного обліку, розподіляються пропорційно до обсягу споживання. Такий небаланс гарячої води визначають як різницю між визначеним за показаннями приладу обліку загального обсягу спожитої гарячої води у будівлі/будинку та між сумарним обсягом спожитої/витраченої гарячої води за показаннями вузлів розподільного обліку у приміщеннях споживачів та вузла розподільного обліку на відгалуженні трубопроводу з водорозбірною арматурою для відбору води на загальнобудинкові потреби (або відповідно до обсягу гарячої води, витраченої на загальнобудинкові потреби, що визначений відповідним договором з виконавцем комунальних послуг)

Статтею 24 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що основним обов`язком споживача теплової енергії є своєчасне укладення договору з теплопостачання організацією на постачання теплової енергії.

Абзацом 1 пунктом 5 Індустріального Договору «Про надання послуг з постачання гарячої води Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» від 01 грудня 2021 року передбачено, що виконавець зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу та відшкодовувати витрати теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) в строки і на умовах, що визначені цим договором.

Згідно зі ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Обов`язок власника квартири укласти договір на надання житлово-комунальних послуг та оплачувати надані послуги передбачено також пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572.

А відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц (провадження № 61-11107св18).

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Обставини щодо договірних відносин сторонами не оспорюються.

В цілому об`єктом теплопостачання є багатоквартирний будинок, в який надходить гаряча вода для забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання усіх приміщень будинку: і житлових, і нежитлових. Гаряча вода поширюється всередині будинку від усіх елементів системи гарячого водопостачання, від кожної її ділянки, і поширюється по всіх приміщеннях, незалежно від наявності або відсутності в конкретному приміщенні окремих елементів системи гарячого постачання води. Теплоносій на вказаний будинок подається у повному обсязі для забезпечення функціонування системи як в житлових, так і в нежитлових приміщеннях будинку. Відсутність окремих елементів системи гарячого водопостачання в приміщенні не свідчить про те, що гаряча вода не споживається. Вказане приміщення не підпадає під термін неопалюване приміщення.

Проте, відповідачами не надано доказів, які б свідчили відсутність у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання та не поширення в середині будинку від усіх елементів гарячого водопостачання.

Втрати теплової енергії на ділянці мережі від межі розподілу до місця установки опалювальних приладів відноситься до втрат абонента (споживача). Тому, співвласники квартир повинні брати участь у витратах на утримання будинку пропорційно займаній площі житла, а відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання не є підставою для звільнення мешканців від такої участі.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 311/3489/18.

Власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками усіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку та прибудинкових територій відповідно до своєї частки у майні будинку. Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення і гарячого водопостачання належать до інженерного обладнання житлового будинку і є його невід`ємною частиною. Таким чином, співвласники багатоквартирного будинку зобов`язанні брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку пропорційно своїй частці спільного майна у будинку.

Тобто, усі співвласники багатоквартирного будинку зобов`язані проводити оплату за загально будинкові потреби на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання пропорційно своїй частці спільного майна у будинку.

Разом з тим, відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, встановлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі отримували надані послуги з постачання гарячої води для забезпечення функціонування внутрішьнобудинкової системи гарячого водопостачання, проте своїх обов`язків щодо повної та своєчасної оплати отриманих послуг не виконували та не сплачували їх рахунки у визначених тарифах.

Відповідно до частин першої та другої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Аналіз положень статті 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, ЦК України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року по справі № 717/1323/16-ц (провадження №61-22244св18).

Проте, відповідачі не довели належними та допустимими доказами відсутності своєї вини у порушенні зобов`язання з оплати вартості послуг з постачання гарячої води, наданих позивачем за адресою: АДРЕСА_3 .

Разом з тим, заперечень чи спростувань (у формі відповідних розрахунків) розрахунку заборгованості відповідачі не подали, іншого розрахунку суду не представлено, як і не доведено те, що невиконання зобов`язань по сплаті вартості отриманих послуг сталося не з їхньої вини, а інші доводи викладені відповідачами у відзиві, в тому числі і посилання на платіжні квитанції як підтвердження виконання договірних зобов`язань, шляхом оплати наданої послуги за фактичним показником індивідуального лічильника не спростовують зворотного. Така інформація свідчить лише про подання споживачем щомісячних показників лічильника та внесення відповідної оплати за спожиту послугу надану безпосередньо до квартири споживача, що і є його обов`язком. Проте, такі докази не підтверджують сплати відповідачами небалансу гарячої води, тобто різницю між визначеним за показаннями приладу обліку загального обсягу спожитої гарячої води у будівлі/будинку та між сумарним обсягом спожитої/витраченої гарячої води за показаннями вузлів розподільного обліку у приміщеннях споживачів (оплату за обсяги гарячої води, витраченої на загальнобудинкові потреби).

Натомість оцінюючи подані позивачем розрахунки заборгованості з точки зору допустимості та належності, суд враховує, що такі було належним чином обґрунтовано та мотивовано. У свою чергу, в процесі розгляду справи не здобуто жодних доказів, які ставлять під сумнів математичні розрахунки наведені позивачем.

Оскільки позивач, як виконавець послуг, забезпечив надання споживачам відповідних послуг, а саме надавав послугу з постачання гарячої води для забезпечення функціонування внутрішьнобудинкової системи гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_3 , відповідачі її споживали, щомісячно сплачували, від отримання не відмовлялися, тобто, між сторонами встановлені фактичні договірні відносини на тих умовах, за яких надаються ці послуги, та те, що відповідачі не надали належних доказів неправильності проведених позивачем розрахунків існуючої заборгованості за надані послуги, слід дійти висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача.

Станом на 04.12.2025 року у суду відсутні відомості про погашення відповідачами заборгованості перед позивачем.

Згідно зі ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до приписів ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідачі, отримавши за спірний період послуги з централізованого постачання гарячої води належної якості, зобов`язані були оплатити їх вартість у повному розмірі, розрахованому на підставі діючих тарифів. А тому, позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення шляхом стягнення з відповідачів заборгованості у вказаному розмірі.

У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 3028,0 гривень.

Керуючись ст.ст.76, 81, 82, 83, 89, 95, 141, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

позов Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з постачання гарячої води за період 01.05.2022 року по 01.04.2025 року у розмірі 13164,45 гривень (тринадцять тисяч сто шістдесят чотири гривні 45 копійок).

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» судовий збір у розмірі 3028,0 гривень.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплонерго», місцезнаходження: 79040, м.Львів, вул.Данила Апостола,1, код ЄДРПОУ 0556460.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 .

Суддя Грицко Р.Р.