_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 509/977/25
Провадження № 2/947/3859/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2025 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Куриленко О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Петрової А.М.,

представника позивача - ОСОБА_5.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб - органу опіки та піклування в особі Авангардівської селищної ради та Служби у справах дітей Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області про визначення місця проживання дітей, встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей,

В С Т А Н О В И В :

26 лютого 2025 року представник позивача звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області із вищевказаною позовною заявою, в якій просив суд визначити місце проживання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , та встановити факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 , неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , розподілити судові витрати.

Ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 27.02.2025 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 21.04.2025 року цивільну справу передано за підсудністю до Київського районного суду м. Одеси.

Матеріали цивільної справи надійшли до Київського районного суду м. Одеси 05 червня 2025 року та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Куриленко О.М.

Ухвалою судді від 06.06.2025 року прийнято до провадження цивільну справу та призначено підготовче судове засідання на 14.07.2025 року на 14.00 год.

Підготовче судове засідання, призначене на 14.07.2025 року о 14 год. 00 хв. було відкладено у зв`язку з неявкою відповідача до 12.08.2025 року до 12.00 год.

29.07.2025 року через систему «Електронний суд» представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 звернувся з клопотанням про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції по справі №509/977/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Служби у справах дітей Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області про визначення місця проживання дітей, встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей.

Ухвалою суду від 30.07.2025 року у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про участь у всіх судових засіданнях в режимі відеоконференції по справі №509/977/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Служби у справах дітей Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області про визначення місця проживання дітей, встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, - відмовлено.

Ухвалою суду від 12.08.2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування в особі Авангардівську селищну раду. Доручено Службі у справах дітей Авангардівської селищної ради надати проект висновку про доцільність визначення місця проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а органу опіки та піклування в особі Авангардівської селищної ради розглянути вказаний висновок на засіданні органу опіки та піклування. Відкладено підготовче судове засідання до 16.09.2025 року о 14:15 год.

В ході підготовчого судового засідання, що відбулося 16.09.2025 року, судом на обговорення поставлено клопотання представників третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - органу опіки та піклування в особі Авангардівської селищної ради та Служби у справах дітей Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області про визнання явки відповідача обов`язковою по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб - органу опіки та піклування в особі Авангардівської селищної ради та Служби у справах дітей Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області про визначення місця проживання дітей, встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей.

Ухвалою суду від 16.09.2025 року у задоволенні клопотання представників третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - органу опіки та піклування в особі Авангардівської селищної ради та Служби у справах дітей Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області про визнання явки відповідача обов`язковою по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб - органу опіки та піклування в особі Авангардівської селищної ради та Служби у справах дітей Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області про визначення місця проживання дітей, встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, - відмовлено. Доручено Службі у справах дітей Авангардівської селищної ради надати проєкт висновку про доцільність визначення місця проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а органу опіки та піклування в особі Авангардівської селищної ради розглянути вказаний висновок на засіданні органу опіки та піклування. Відкладено підготовче судове засідання до 03.11.2025 року до 11:00 год.

31.10.2025 року на електронну пошту суду від представника третьої особи - органу опіки та піклування в особі Авангардівської селищної ради надійшли пояснення по справі, відповідно до яких органом опіки та піклування не виявлено наявності спору між сторонами, а тому у даній справі надати висновок органу опіки та піклування до суду не уявляється можливим.

02.11.2025 року через систему «Електронний суд» представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 надав Додаткові пояснення по справі, в яких звертав увагу, що з огляду на актуальну правозастосовну практику, а також на приписи чинного законодавства, відмова органу опіки та піклування надати висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України такий висновок є обов`язковим, не може бути перепоною для суду для розгляду справи та винесення рішення у ній на підставі інших доказів.

Також, 02.11.2025 року через систему «Електронний суд» (зареєстровано 03.11.2025 року) представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 надав клопотання про відкладення підготовчого судового засідання у зв`язку з перебуванням на лікарняному.

За клопотанням представника позивача, підготовче судове засідання, призначене на 03.11.2025 року до 11:00 год., було відкладено до 03.12.2025 року до 14.00 год.

Протокольною ухвалою суду від 03.12.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті в судове засідання.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 у судовому засіданні, призначеному на 03.12.2025 року, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Зокрема, зазначав, що позивач повністю опікується інтересами і потребами дітей, піклується про них, займається вихованням, слідкує за навчанням та здоров`ям дітей, за власний кошт забезпечує їх всім необхідним. Позивач повністю віддає синам свою любов і турботу, велику увагу приділяє розвитку дітей. Окрім відвідин шкільного навчального закладу, він з синам проводить увесь вільний час, займається їх всебічним розвитком, велику увагу приділяє вихованню синів чесними, порядними, ввічливими та добрими людьми, залучає їх до проведення ОСОБА_6 . Відповідач жодним чином не приділяє уваги синам та не піклується про них. Зазначав, що позивач працює на посаді настоятеля Релігійної громади Спасо-Преображенська Церква Одеської Єпархії Української Православної Церкви м.Іллічівськ Одеської області. Стверджував, що не дивлячись на те, що офіційний дохід священнослужителя невеликий, є також і не офіційний дохід, який навіть перевищує офіційний, мова про хрещення, відспівування, вінчання, молебни та пожертви прихожан. Зазначає, що позивач є власником автомобіля Toyota Rav 4, який дуже допомагає в сім`ї. Позивач самостійно піклується про здоров`я дітей, саме ним укладено декларації обох синів про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу. Натомість відповідач усунулася від виховання дітей, з 2021 року вона не проживає разом із сім`єю та дуже рідко спілкується з дітьми і лише за телефоном. Самі сини не виявляють великого бажання спілкуватися с матір`ю та воліють жити з батьком. Зазначав, що у відповідача відсутній офіційний дохід, її дохід мінливий та нестабільний, вона не приймає фінансової участі у вихованні дітей, хоча чим старше хлопці стають тим більше коштів вони потребують.

Відповідач - ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином, 07.11.2025 року до канцелярії суду подала заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, вирішення позовних вимог залишила на розсуд суду.

Представники третіх осіб - органу опіки та піклування в особі Авангардівської селищної ради та Служби у справах дітей Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області, у судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином, 02.12.2025 року, через систему «Електронний суд», подали клопотання про проведення судового засідання без їх участі.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволення позову, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 16 грудня 2000 року було зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів громадського стану Малиновської райадміністрації виконкому Одеської міськради в книзі реєстрації актів, актовий запис за № 637.

У шлюбі народилися сини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 22.11.2010 року Новодолинською сільською радою Овідіопольського району Одеської області складено актовий запис № 23 (Свідоцтво про народження Серії НОМЕР_1 від 22.11.2010 року) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 02.04.2012 року Виконавчим комітетом Новодолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області складено актовий запис № 09 (Свідоцтво про народження Серії НОМЕР_2 від 02.04.2012 року).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18.03.2021 року у справі № 521/1456/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Згідно з частиною 4 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Згідно з частиною 5 статті 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

За інформацією Служби у справах дітей Одеської міської ради стало відомо, що на їх адресу ОСОБА_2 надіслала заяву, у якій повідомила, що не заперечує щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відомості щодо умов проживання за місцем мешкання матері та інформація про наявність самостійного доходу ОСОБА_2 до Служби у справах дітей Авангардівської селищної ради не надходили.

Згідно з інформацією Центру соціальних служб Одеської міської ради від 04.04.2025 № 04/01-987 за адресою реєстрації матері малолітнього було здійснено вихід та проведено оцінку потреб сім`ї/особи, відповідно якого встановлено, що на даний час діти проживають з батьком.

ОСОБА_2 тричі була належним чином повідомлена про дату, час і місце засідання Комісії, проте на засідання не з`являється без поважних причин.

Батько дитини, ОСОБА_1 , двічі брав участь у засіданні Комісії та підтвердив членам Комісії, що спір щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 між ОСОБА_2 та ним відсутній. Підставою для звернення до суду стала необхідність самостійного вирішення батьком деяких питань, пов`язаних з вихованням дитини. ОСОБА_2 сама залишила дитину й змінила своє місце проживання та реєстрації, а батько з малолітнім залишився проживати у будинку, який належить на праві власності ОСОБА_2 .

На адресу Авангардівської селищної ради та Служби у справах дітей Авангардівської селищної ради не надходило звернень від ОСОБА_2 щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

Між батьками дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вирішено питання щодо утримання синів за обопільною домовленістю.

ОСОБА_1 підтвердив членам Комісії, що не вважає за потрібне звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей з їх матері. Вищевикладене свідчить про відсутність між батьками спору щодо визначення місця проживання дитини з одиним із батьків та участі у вихованні дитини того із батьків, що проживає окремо від дитини.

Згідно з вимогами Порядку, під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею. У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративнотериторіальних одиниць, той із батьків, подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання (перебування) стосовно проведення його житлово-побутових умов і складення акту обстеження умов проживання. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини, працівник якої проводить з ним бесіду. Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або її присутності та інші вагомі обставини. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки і піклування для прийняття відповідного рішення. Орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновками органу опіки і піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо.

Указана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 (провадження № 61-12112сво22).

Згідно із статтею 160 Сімейного Кодексу України, місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків, якщо дитина не досягла 10 років. Якщо ж дитині від 10 до 14 років, вона спільно з батьками бере участь у прийнятті рішення щодо свого місця проживання.

Відповідно до частин другої-третьої статті 29 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно матеріалів справи, одному з лдітей уже виповнилося 14 років. Таким чином, суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком, оскільки це суперечить вимогам Закону.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 30.01.2023 року у справі №710/1678/18 зазначено, що при визначенні місця проживання дитини суди зобов`язані враховувати психологічний стан дитини, проте лише за умови призначення судово-психологічної експертизи.

Суд звертає увагу, що позивач - ОСОБА_1 не звертався до суду із клопотанням про призначення судової психологічної експертизи.

Забезпечення найкращих інтересів дитини не виключає можливого втручання у приватне та сімейне життя одного з батьків дитини і не завжди може відповідати найкращим інтересам одного з батьків (Постанова Верховного суду від 02 листопада 2022 року).

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Суд бере до уваги, що у параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що при визначенні місця проживання дитини має бути забезпечена можливість зберегти її зв`язки із сім`єю, та в першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

Вирішуючи спори у цій категорії справ, суд має враховувати низку чинників: ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2020 року у справі № 727/3856/18 (провадження № 61-5323св19)).

Суд бере до уваги, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».

Відповідно до приписів ч.1 ст. 4 ЦПК України, яка регламентує право на звернення до суду за захистом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Виходячи із правового аналізу даної норми Закону, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи законних інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, яка звернулась до суду, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

За відсутності між сторонами відповідного спору, суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21).

Як вбачається із поданого позивачем позову, наданих в судовому засіданні пояснень, між позивачем та відповідачкою відсутній спір щодо виховання та утримання дітей, їх місця проживання. Суд вважає, що заявлені позивачем позовні вимоги є не вимогами до відповідачки щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивача, а фактично є вимогами, на підставі яких позивач бажає вирішувати інші питання.

Також суд звертає увагу, що відповідач із зустрічним позовом щодо визначення місця проживання дитини з нею не зверталася. Крім того, за інформацією Служби у справах дітей Одеської міської ради, ОСОБА_2 надіслала на їх адресу заяву, у якій повідомила, що не заперечує щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та125 цього Кодексу.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст. ст. 150-151 СК України.

За приписами ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч.ч. 2, 5 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст.ст.180,181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Зазначені норми матеріального права дають підстави для висновку, що навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини він має здійснювати батьківські права та виконувати батьківські обов`язки.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Згідно зз частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

У цій справі відповідачка не позбавлена батьківських прав, не визнана безвісно відсутньою або померлою, тобто її права не припинені і не обмежені, ані в силу закону, ані за рішенням суду.

Суд наголошує, що СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Крім того, суд звертає увагу, що згідно матеріалів справи, дохід позивача складає приблизно 4000 гривень на місяць. Суд критично оцінює викладені твердження представника похзивача про те, що не дивлячись на невеликий офіційний дохід священнослужителя, не офіційний дохід перевищує офіційний, мова йде про хрещення, відспівування, вінчання, молебни та пожертви прихожан. Також представник позивача, у судовому засіданні зазначив, що підтвердженням гарного матеріального стану позивача є те, що він - власник автомобіля Toyota Rav 4.

Суд звертає увагу, що доказів інших доходів позивача, крім заробітної плати, яку він отримує на посаді настоятеля Релігійної громади Спасо-Преображенська Церква Одеської Єпархії Української Православної Церкви м.Іллічівськ Одеської області, матеріали справи не містять, як і не містять доказів відсутності доходів відповідача.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач - ОСОБА_2 є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Витягів з реєстру територіальної громади, за цією адресою зареєстровані позивач - ОСОБА_1 та діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 був придбаний за договором купівлі-продажу від 23.03.2018 року, тобто під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі, однак з позовом про поділ майна подружжя позивач не звертався.

Згідно матеріалів справи, відповідачу належить на праві власності квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка була нею придбана у 2024 році, що опосередковано свідчить про наявність у відповідачки доходів.

Крім того, суд бере до уваги, що з позовом про стягнення аліментів з відповідачки на утримання дітей позивач не звертався та наміру звертатися не має, що підтвердив у судовому засіданні його представник.

З наданих до матеріалів справи Характеристик, виданих Закладом загальної середньої освіти «Новодолинський ліцей» Авангардівської селищної ради Одеської області на дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не вбачається взагалі інформації про участь батька та матері у вихованні дітей. Характеристики містять дані, що описують риси характеру та поведінку дітей.

Укладання батьком Декларацій про вибір лікаря для дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не свідчить про самостійне виховання та утримання дітей, оскільки такі декларації укладаються одним із батьків та є їх обов`язком.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, під час судового розгляду таких доказів судом не здобуто та позивачем не надано.

Надані позивачем докази свідчать жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дітей.

Суд зазначає, що проживання матері окремо від дітей не впливає на обсяг її батьківських прав і не звільняє її від обов`язків щодо дітей. У вихованні та утриманні дітей мають брати участь як мати так і батько. Проживання одного з батьків окремо від дитини не свідчить про те, що мати самоусунулась від виховання та утримання дитини.

Звертаючись до суд з цим позовом, позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що відповідач в питанні виховання чи утримання неповнолітніх дітей умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з виховання дітей.

Суд звертає увагу, що діючий процесуальний закон унеможливлює ухвалення судових рішень на основі припущень, ймовірностей чи непідтверджених фактів.

Суд також звертає увагу, що заявник просить установити факт самостійного виховання та утримання ним дітей, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дітей.

Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 р. у справі № 201/5972/22.

Утримання та виховання дітей батьком є законним його обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач.

Таким чином, з огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб - органу опіки та піклування в особі Авангардівської селищної ради та Служби у справах дітей Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області про визначення місця проживання дітей, встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей.

При цьому інші доводи позивача не спростовують висновків суду про необґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволені позову судові витрати по справі залишаються за позивачем.

На підставі викладеного і керуючись Законом України «Про охорону дитинства», ст.ст. 19, 121, 141, 160, 171 СК України, ст.ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 206, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб - органу опіки та піклування в особі Авангардівської селищної ради та Служби у справах дітей Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області про визначення місця проживання дітей, встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О. М. Куриленко