ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 грудня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/1296/25

Головуючий у першій інстанції Глушко О. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1717/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,-

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 01 липня 2025 року (місце ухвалення м. Бахмач, дата складення 01.07.2025 року) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» (далі по тексту ТОВ «ФК «Артеміда-Ф») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просило стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за договором №707790 про надання коштів на умовах фінансового кредиту від 16.04.2020 в розмірі 38300,36 грн та судові витрати, що складають 2422,40 грн судового збору та 7000 грн на правничу допомогу.

В обґрунтування своїх вимог посилалось на те, що 16.04.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» (далі по тексту ТОВ «Лінеура Україна») та ОСОБА_2 укладено договір № 707790 про надання коштів на умовах фінансового кредиту, укладення якого здійснювалось сторонами за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи, доступ відповідачу забезпечувався через веб-сайт або мобільний додаток.

Позивач зазначав, що відповідач здійснив всі необхідні дії, спрямовані на укладення кредитного договору шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки (поточний/картковий рахунок НОМЕР_1 ), на рахунок якої перераховано кошти в розмірі 10 000,00 грн, строком на 30 днів.

Вказував, що 22.02.2021 між ТОВ «Лінеура Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» (далі по тексту ТОВ «Сіроко Фінанс») укладено договір факторингу № 015-220221, за умовами якого останнє набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги, зокрема, і до ОСОБА_2 за договором № 707790 про надання коштів на умовах фінансового кредиту від 16.04.2020.

22.08.2024 між ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» укладено договір факторингу № 20240822/1, згідно якого останнє набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до відповідача.

За доводами позову, станом на 09.05.2025 заборгованість відповідача перед позивачем становить 38300,36 грн, а саме: 10000,00 грн заборгованість по тілу кредиту; 22800,00 грн заборгованість по відсотках (та прострочені відсотки); 5500,36 грн інфляційні збільшення.

Заочним рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 01.07.2025 позовні вимоги ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» заборгованість за договором № 707790 про надання коштів на умовах фінансового кредиту від 16.04.2020 в загальному розмірі 38300,36 грн, із яких: 10000,00 грн - заборгованість за основним боргом (тілом кредиту), 22800,00 грн - заборгованість за відсотками, інфляційне збільшення 5500,36 грн

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» заборгованість 9422,40 грн в рахунок повернення судових витрат із яких: 2422,40 грн судового збору; 7000,00 грн на професійну правничу допомогу.

Рішення суду обґрунтовано неналежним виконання зобов`язання, яке виникло на підставі кредитного договору.

Ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 25.08.2025 заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення від 01.07.2025 у цивільній справі за позовом ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором (728/1296/25, 2/728/480/25) залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

За доводами апеляційної скарги позивач жодним доказом, поданим разом з позовною заявою, не довів укладення кредитного договору від 16.04.2020 №707790 між відповідачем та ТОВ «Лінеура Україна», оскільки матеріали справи не містять доказів наявності пропозиції (оферти) укладення кредитного договору, як це визначено ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 641 ЦК України.

В апеляційній скарзі заявник зазначає, що відсутні докази підпису відповідача за допомогою одноразового ідентифікатора, позивачем не вказано, яким він був, оскільки одноразовий ідентифікатор не зазначений у тексті оспорюваного кредитного договору.

Вказує, що матеріали справи не містять підтверджень надання (перерахування) ТОВ «Лінеура Україна» відповідачу коштів у кредит за кредитним договором від 16.04.2020 №707790, оскільки електронна копія листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 09.10.2024 №2643_52 не містить відомостей, що вказаний переказ здійснено на виконання оспорюваного кредитного договору. В даному доказі лише зазначено призначення платежу: «Зарахування 10 000 грн на карту НОМЕР_1 », за таким номером можуть одночасно існувати 1 млн платіжних засобів.

Також заявник стверджує про не доведення відступлення права вимоги до відповідача на користь позивача за договором факторингу, через те, що витяг від 22.08.2024 з реєстру прав вимоги до договору факторингу від 22.02.2021 №015-220221 містить підпис і печатку лише однієї сторони договору факторингу ТОВ «Сіроко Фінанс». Крім того, посилається на те, що повністю відсутні реквізити, а також підпис та печатка первісного кредитора ТОВ «Лінеура Україна», тому неможливо встановити, що останнє дійсно відступило на користь ТОВ «Сіроко Фінанс» вказані позивачем права вимоги.

Заявник не погоджується з наявністю заборгованості перед позивачем, оскільки вона не доведена належними і допустимими доказами.

Зазначає, що позивачем не доведено витрати, які поніс позивач під час розгляду справи, їх розмір не є співмірним із ціною позову та/або значенням справи для сторони, складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, оскільки справа є типовою.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.

У заяві, яка подана у строки визначені для подання відзиву, ТОВ ФК «Артеміда-Ф» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Позивач вказує, що договір позики укладений належним чином, а кошти перераховані відповідачу у повному обсязі, що створило для нього обов`язок повернути отримані кошти та сплатити визначені договором відсотки. Відповідачем підписано паспорт споживчого кредиту електронним підписом 16.04.2020 20:57:28 ОСОБА_4 , в якому викладено інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, а отже у відповідача була у розпорядженні вся необхідна інформація для прийняття рішення про укладення спірного договору позики.

Вважає, що документ за вих. № 2643_52 від 09.10.2024 наданий первісним кредитором, повністю відповідає ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та ЗУ «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», та відноситься до первинного облікового документу, що складений в електронній формі.

Стверджує, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які спростовують позовні вимоги, а також відповідачем взагалі не заперечується існування заборгованості за договором позики та отримання кредитних коштів.

Крім того, зазначає, що позивачем надано належні та допустимі докази наявні в нього станом на дату подання позову до суду на підтвердження переходу права вимоги від первісного кредитора до ТОВ «Сіроко Фінанс», а в подальшому до ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», договори факторингу у встановленому порядку визнані недійсними не були, а отже відсутні підстави вважати, що перехід права вимоги за спірним договором позики до позивача не відбувся.

Як стверджує заявник, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Пунктом 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 16.04.2020 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_2 укладено договір №707790 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (надалі Договір), відповідно до умов якого останній надано грошові кошти в сумі 10000,00 грн строком на 30 днів (п.1.2, 1.3 Договору), що закінчується 16.05.2020, з визначенням стандартної процентної ставки 1.90 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом та застосування в межах строку надання кредиту, вказаного в п.1.3 цього Договору та зниженої процентної ставки 1,33 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом (п.1.4 Договору), який було збільшено до 21000,00 грн (а.с. 7-10).

Листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 09.10.2024 за №2643_52 підтверджується факт перерахування 16.04.2020 ТОВ «Лінеура Україна» через ТОВ «Універсальні платіжні рішення», який надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків через систему iPay.ua за договором на переказ коштів №ФК-19/03-21 від 12.03.2019, в сумі 10000,00 грн на банківський рахунок клієнта за реквізитами платіжної карти № НОМЕР_1 (а.с. 34).

За матеріалами справи, 22.02.2021 між ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «Лінеура України» укладено договір факторингу № 015-220221, за яким ТОВ «Сіроко Фінанс» набуло право грошової вимоги ТОВ «Лінеура Україна» до боржників, вказаних у реєстрах прав вимоги (а.с.15-20).

22.02.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» та ТОВ «Лінеура України» укладено додаткову угоду № 1 до договору факторингу № 015-220221 від 22.02.2021, відповідно до якої сторони погодили умови щодо фінансування, оплати та відступлення прав грошових вимог (а.с.14).

22.08.2024 між ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» та ТОВ «Сіроко Фінанс» укладено договір факторингу № 20240822/1, за яким ТОВ ФК «Артеміда-Ф» набуло право грошової вимоги ТОВ «Сіроко Фінанс» до боржників, вказаних у реєстрах прав вимоги (а.с.21-28).

Відповідно до витягу з Реєстру прав вимог №20240822/1 від 22.08.2024 загальна сума заборгованості за кредитним договором ОСОБА_2 становить 32800,00 грн, з яких: 10000,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 22800,00 грн - заборгованість за відсотками (а.с.30-32, 33).

Згідно з розрахунком заборгованості позивача за кредитним договором № 707790 від 16.04.2020 розмір заборгованості ОСОБА_2 станом на 09.05.2025, за період з 17.05.2020 по 23.02.2022 становить 32800,00 грн, з яких: 10000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 22800,00 грн - заборгованість за відсотками, 702,00 грн заборгованість за комісією, 5500,36 грн інфляційне збільшення (а.с.35).

Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань підтверджується, що ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» є юридичною особою, зареєстрованою у встановленому законом порядку, основним видом економічної діяльності якої є фінансовий лізинг (а.с.38).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт виникнення зобов`язальних правовідносин між сторонами, зокрема, шляхом укладання договору кредиту між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачкою, а подальшому договорів факторингу між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіроко Фінанс», за яким ТОВ «Сіроко Фінанс» набуло право грошової вимоги ТОВ «Лінеура Україна» і між ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», за яким ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», набуло право грошової вимоги ТОВ «Сіроко Фінанс», до боржників, вказаних у реєстрі прав вимоги.

З таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права враховуючи наступне.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами чинного законодавства України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання (ст. 526, 527, 530 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України передбачена заборона односторонньої відмови від зобов`язання або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим до його виконання.

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Процентна ставка за кредитним договором може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором (частина 1 ст. 1056-1 Кодексу).

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

У справі, що переглядається, судом першої інстанції встановлено, що 16.04.2020 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_2 укладено договір №707790 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до умов якого ОСОБА_2 надано грошові кошти в сумі 10000,00 грн строком на 30 днів.

Щодо переходу права вимоги за договором №707790 про надання споживчого кредиту від 16.04.2020 від первісного кредитора ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Сіроко Фінанс», а потім до позивача ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» районний суд зазначив, що позивачем доведено факт виникнення зобов`язальних правовідносин між сторонами.

Проте такий висновок суду першої інстанції є помилковим, враховуючи наступне.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).

Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).

Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог.

Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №761/33403/17).

Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (п.132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, п.90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/19199/21).

З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина 1 статті 1078 Кодексу).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційним судом встановлено, що договором факторингу № 015-220221 від 22.02.2021 передбачено, що на виконання умов цього договору, переуступлені за реєстром права грошових вимог переходять до фактора з моменту підписання сторонами Акта прийняття-передання відповідного реєстру прав грошових вимог (додаток 3) на виконання фактором зобов`язання з передачі клієнтові суми фінансування, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх зобов`язань (за винятком майбутньої вимоги, яка вважається переданою фактору з дня виникнення прав вимоги до боржника) (п. 4.3. договору факторингу № 015-220221) (а.с.15-17).

22.02.2021 між ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «Лінеура Україна» укладено додаткову угоду № 01 до договору факторингу № 015-220221 від 22.02.2021, погодження суми фінансування, оплати, та відступлення прав грошових вимог до договору факторингу № 015-220221 від 22.02.2021, за якою на виконання умов щодо надання фінансування, встановлена п. 1 цього погодження сума фінансування надається фактором клієнту шляхом безготівкового перерахування на рахунок клієнта, вказаний у реквізитах сторін договору, протягом 2 (двох) робочих днів з дати підписання сторонами Акту прийняття-передачі реєстру прав грошових вимог, що відступаються клієнтом факторові (додаток № 3) (а.с.15-17).

Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору.

На підтвердження права вимоги за договором № 707790 про надання споживчого кредиту від 16.04.2020 до ОСОБА_2 матеріали справи містять:

- договір факторингу № 015-220221 від 22.02.2021, укладений між ТОВ «Сіроко Фінанс» та первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» (а.с.15-17);

- додаткову угоду № 01 до договору факторингу № 015-220221 від 22.02.2021, погодження суми фінансування, оплати, та відступлення прав грошових вимог до договору факторингу № 015-220221 від 22.02.2021 (а.с.14);

- платіжну інструкцію кредитового переказу коштів від 23.02.2021 (а.с. 14 зворот);

- витяг з реєстру прав вимог № 015-220221/01 від 22.02.2021, сформований 22.08.2024 ТОВ «Сіроко Фінанс» (а.с.29).

Таким чином, у матеріалах справи відсутній Акт прийняття-передачі реєстру прав грошових вимог, що відступаються клієнтом факторові (додаток № 3), який передбачений договором факторингу № 015-220221 від 22.02.2021 та додатковою угодою (погодженням) до нього (а.с. 15-17).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ТОВ «Сіроко Фінанс» як новий кредитор, не підтвердило належними та допустимими доказами, що набуло права вимоги до ОСОБА_2 за договором № 707790 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 16.04.2020.

Також за матеріалами справи, 22.08.2024 між ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» укладено договір факторингу № 20240822/1 від 22.08.2024, за яким перехід від клієнта до фактора прав вимоги відбувається в день підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників та набуває всіх прав щодо боржників в обсязі та на умовах, що існували на момент такого переходу, відповідно до вимог чинного законодавства. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками реєстр прав вимог в паперовому вигляді є невід`ємною частиною цього договору та підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги (п.п. 2.1.3. договору факторингу № 20240822/1) (а.с.21-24).

Відповідно до укладеного 22.08.2024 між ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» та ТОВ «Сіроко Фінанс» реєстру прав вимог № 20240822/1 клієнт відступає факторові право вимоги заборгованостей до боржників на умовах передбачених договором факторингу № 20240822/1 від 22.08.2024, серед яких є боржниця ОСОБА_2 за договором № 707790 від 16.04.2020, в якої загальна сума заборгованості 32800 грн.

Оскільки ТОВ «Сіроко Фінанс» не набуло право вимоги до ОСОБА_2 за договором факторингу № 015-220221 від 22.02.2021, отже право вимоги ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» є похідним від попереднього кредитора.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем доведено факт виникнення зобов`язальних правовідносин між сторонами.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку про недоведеність позивачем факту передачі прав грошової вимоги від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Сіроко Фінанс», отже суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з порушенням норм матеріального права.

За викладених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

При зверненні з апеляційною скаргою ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 3633,60 грн (а.с. 105), отже враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3633,60 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч. 1 п. 3, 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 01 липня 2025 року - скасувати.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3633,60 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф», м. Львів, вул. С. Бандери, б. 87, офіс 54, .

Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстрована у АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 08.12.2025.

Головуючий Судді :