КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 755/2577/24 Головуючий у суді першої інстанції - Гаврилова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Центру по роботі з дітьми та молоддю за місцем проживання Дніпровського району міста Києва на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 квітня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Центру по роботі з дітьми та молоддю за місцем проживання Дніпровського району міста Києва, третя особа: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку,

встановив:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Центру по роботі з дітьми та молоддю за місцем проживання Дніпровського району м. Києва про стягнення заробітної плати, проведення розрахунку при звільненні та стягнення середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що ОСОБА_1 , пенсіонер, з інвалідністю ІІ групи, працював на посаді робітника по обслуговуванню приміщень Центру по роботі з дітьми та молоддю за місцем проживання Дніпровського району м. Києва з 30 жовтня 2023 року.

Наказом відповідача №17-к/тр від 29 січня 2024 року позивача було звільнено з посади з 01 лютого 2024 року за власним бажанням. Також 01 лютого 2024 року позивачем було подано заяву про проведення розрахунку при звільненні. Однак у день звільнення, відповідач надав позивачу лише розрахунковий лист за лютий 2024 року, копію наказу №17-к/тр від 29 січня 2024 року та трудову книжку, проте не сплатив заборгованість у сумі 1 707,20 грн, які на час подання позовної заяви також не сплачені.

Позивач вказував, що розмір його середньоденного заробітку становить 447,75 грн, тому просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі та середньоденний заробіток за весь період затримки розрахунку, починаючи з 01 лютого 2024 року по день ухвалення судового рішення.

18 березня 2024 року від позивача ОСОБА_1 надійшли доповнення до позовної заяви, в яких він просив стягнути з Центру по роботі із дітьми та молоддю за місцем проживання Дніпровського району м. Києва на свою користь середній заробіток за весь період затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 7 569,21 грн у зв`язку з тим, що 29 лютого 2024 року відповідач перерахував на картковий рахунок позивача заробітну плату у сумі 1 694,48 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 квітня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Центру по роботі з дітьми та молоддю за місцем проживання Дніпровського району м. Києва на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 8 955,00 грн з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при її виплаті.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Центру по роботі з дітьми та молоддю за місцем проживання Дніпровського району м. Києва в дохід держави судовий збір у розмірі 1 017,29 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, відповідач Центр по роботі з дітьми та молоддю за місцем проживання Дніпровського району м. Києва подав до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

У апеляційній скарзі посилається на те, що відповідач не мав наміру затримувати виплату заробітної плати за один робочий день - 01 лютого 2024 року та затримка виникла не з вини Центру. Відповідач виконав свої зобов`язання перед позивачем у межах трудового законодавства України. Затримка у виплаті частини заробітної плати виникла через об`єктивні підстави, які не залежали від відповідача.

Вказує, що у справі, що розглядається, мали місце обставини непереборної сили - відсутність казначейського фінансування в період воєнного стану та неможливість оперативного реагування на звільнення працівника без наявного залишку коштів.

Зазначає, що суд не оцінив питання щодо настання реальних негативних наслідків для позивача внаслідок затримки виплати у межах 20 робочих днів та не врахував, що розмір компенсації у розмірі 8 955,00 грн, на думку відповідача, є дуже завищеним

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечив. Вказує, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 8 955,00 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Встановлено, що наказом про прийняття на роботу №230-к/тр від 30 жовтня 2023 року ОСОБА_1 прийнято на посаду робітника по обслуговуванню приміщень Центру по роботі з дітьми та молоддю за місцем проживання Дніпровського району м. Києва з 01 листопада 2023 року з посадовим окладом 3 934,00 грн згідно штатного розпису (а.с.6).

Наказом Центру по роботі з дітьми та молоддю за місцем проживання Дніпровського району м. Києва №17-к/тр від 29 січня 2024 року: ОСОБА_1 було звільнено з посади з 01 лютого 2024 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України; наказано виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку тривалістю 8 календарних днів за період роботи з 01.11.2023 по 01.02.2024 (а.с.7).

01 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Центру по роботі з дітьми та молоддю за місцем проживання Дніпровського району м. Києва із заявою про проведення розрахунку при звільненні (а.с.9).

Згідно з розрахунковим листком за лютий 2024 року ОСОБА_1 належало до виплати за лютий 2024 року 1 707,20 грн (а.с.10).

Відповідно до довідки про доходи від 27 лютого 2024 року № 30, виданої Центром по роботі з дітьми та молоддю за місцем проживання Дніпровського району м. Києва, дохід ОСОБА_1 складав: у листопаді 2023 року - 10 634,00 грн; у грудні 2023 року - 12 601,00 грн; у січні 2024 року - 7 100,00 грн; лютому 2024 року - 2 104,94 грн (а.с.19).

Згідно з довідкою Центру по роботі з дітьми то молоддю за місцем проживання Дніпровського району м. Києва, ОСОБА_1 нараховані та виплачені наступні кошти: заробітна плата за 01 лютого 2024 року - 338,10 грн; компенсація за невикористану відпустку за 8 календарних днів - 1 766,84 грн; разом - 2 104,94 грн. Із цієї суми утримано податок з доходів фізичних осіб 18% - 378,89 грн та військовий збір 1,5% - 31,57 грн. Перераховано на картковий рахунок у лютому 2024 року 1694,48 грн (а.с.42).

Відповідно до наданої позивачем виписки із карткового рахунку 29 лютого 2024 року на рахунок позивача надійшла заробітна плата у розмірі 1 694,48 грн (а.с.49).

У статті 43 Конституції України вказано, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У статті 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (частина перша статті 116 КЗпП України).

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви №68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Згідно з частинами першою-третьою статі 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина перша статті 27 Закону України «Про оплату праці»).

Згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08 лютого 1995 року № 100, (далі - Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2020 року в справі № 501/2316/15-ц (провадження № 61-37956св18) вказано, що: «середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі №184/689/16-ц (провадження № 61-23744св18) зазначено: «відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Оскільки звільнення ОСОБА_4 відбулось 20 січня 2016 року, а відповідач здійснив виплату належних позивачу при звільненні сум 29 січня 2016 року, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 січня 2016 року до 29 січня 2016 року. Установивши, що в день звільнення відповідач не провів з позивачем повного розрахунку при звільненні, суди, посилаючись на відсутність у цьому вини відповідача, помилково вважали, що відсутність коштів у роботодавця виключає його вину у невиплаті належних позивачу сум при звільненні».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1, 4 ст. 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Звертаючись із позовом, позивач зазначав, що у день звільнення відповідач не сплатив заборгованість із заробітної плати та компенсацію за невикористану відпустку. Тому позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.

При цьому, судом першої інстанції правильно установлено, що ОСОБА_1 нараховані та виплачені наступні кошти: заробітна плата за 01 лютого 2024 року - 338,10 грн; компенсація за невикористану відпустку за 8 календарних днів - 1 766,84 грн; разом - 2 104,94 грн. Із цієї суми утримано податок з доходів фізичних осіб 18% - 378,89 грн та військовий збір 1,5% - 31,57 грн. 29 лютого 2024 року на картковий рахунок позивача перераховано 1694,48 грн (а.с.42).

Отже остаточний розрахунок з позивачем проведено роботодавцем 29 лютого 2024 року.

Оскільки відповідач виплатив позивачу заробітну плату, то в задоволенні позовної вимоги про стягнення невиплаченої при звільненні заробітної плати суд першої інстанції обґрунтовано відмовив.

Позивача звільнено з роботи 01 лютого 2024 року, тоді як остаточний розрахунок із позивачем у порушення вимог статті 116 КЗпП України проведено лише 29 лютого 2024 року.

З огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань у розумінні практики Європейського Суду.

Заробітна плата ОСОБА_1 у грудні 2023 року складала 12 601,00 грн; у січні 2024 року - 7 100,00 грн, що разом становить 19 701,00 грн (12 601 + 7 100), що підтверджено довідкою про доходи від 27 лютого 2024 року № 30. Загальна кількість робочих днів у грудні 2023 року - 21 день, у січні 2024 року - 23 дня. Разом - 44 робочих дні. Отже, середня заробітна плата за один робочий день складає 447,75 грн (19 701/44). Період затримки розрахунку при звільненні складає 20 робочих днів (з 02 лютого 2024 року (наступного дня за днем звільнення) по 29 лютого 2024 року включно).

Враховуючи період затримки розрахунку при звільненні 20 робочих днів, сума середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 8 955,00 грн (447,75 * 20), з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при її виплаті.

Такий розрахунок виконано судом першої інстанції на підставі закону та не викликає у апеляційного суду сумнівів у його правильності.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 8 955,00 грн з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при її виплаті.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не мав наміру затримувати виплату заробітної плати та затримка виникла не з вини Центру на висновки суду не впливають, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів відсутності у нього вини у затримці виплати та існування для цього об`єктивних підстав, які не залежали від відповідача.

Посилання на обставини непереборної сили - відсутність казначейського фінансування в період воєнного стану та неможливість оперативного реагування на звільнення працівника без наявного залишку коштів також є необґрунтованим, зважаючи на те, що ці обставини не є обставинами непереборної сили в розумінні ЦК України та самі по собі не свідчать про об`єктивну неможливість провести своєчасний розрахунок із працівником.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Центру по роботі з дітьми та молоддю за місцем проживання Дніпровського району міста Києва залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: В.А. Нежура

Судді: С.М. Верланов

Т.О. Невідома