Справа №465/7314/24 Головуючий у 1 інстанції:Кузь В.Я.
Провадження №22-ц/811/3372/25 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретар: Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні, в режимі відео конференції: особи, стовно якої вирішується питання про госпіталізацію ОСОБА_1 ,

в залі суду: прокурорки Слиш Г.С., представника особи, стовно якої вирішується питання про госпіталізацію ОСОБА_1 адвоката Назаркевича С.М., лікарки-психіатра Данилишин М.І., яка також є представницею КНП ЛОР «ЛОКПЛ», представника КНП ЛОР «ЛОКПЛ» Сокальського Д.А., заінтересованої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури, до якої приєднався ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м.Львова в складі судді Кузя В.Я. від 18 вересня 2024 року у справі за заявою завідувачки відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» Данилишин Марії Ігорівни про госпіталізацію та лікування громадянина ОСОБА_1 в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2024 року задоволено заяву завідувачки відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» Данилишин М.І. про госпіталізацію та лікування громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2024 року оскаржив Перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури.

ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції заяву про приєднання до апеляційної скарги заінтересованої особи в порядку ст.363 ЦПК України.

Постановою Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року апеляційну скаргу Першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури, до якої приєднався ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Франківського районного суду м.Львова від 18 вересня 2024 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 17 вересня 2025 року касаційні скарги Львівської обласної прокуратури, ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури вапеляційній скарзі просив рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2024 року скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви представниці заявника КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна лікарня» Данилишин М.І. про госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у КНП ЛОР «ЛОКПЛ» для примусового лікування в умовах психіатричного стаціонару.

Зазначив, що перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України. Вважає, що задовольняючи заяву про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу, суд першої інстанції не навів у своєму рішенні, якими доказами чи обставинами підтверджується, що стан останнього такий, який дозволяє дійти переконливого висновку, що є підстави для його примусового тримання у психіатричній лікарні, а саме: не вказано, на підставі чого суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 вчиняє чи виявляє дії, що становлять безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих. Вказує, що судом надано неналежну оцінку матеріалам та показам представників медичного закладу щодо становлення гр. ОСОБА_1 небезпеки для себе та оточуючих, як таких, що обґрунтовуються обставинами, які передували попереднім госпіталізаціям цієї особи. Вважає, що ті обставини, які передували зверненню КНП ЛОР «ЛОКПЛ» із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 наведені у ній зі слів його матері, яка в судовому засіданні не тільки відмовилась від своєї заяви про необхідність госпіталізації її сина, але й по суті заперечила ті підстави, якими обґрунтовувалась заява медичного закладу. Більше того, гр. ОСОБА_2 не була безпосереднім свідком подій, які зазначені з її слів у заяві про госпіталізацію гр. ОСОБА_1 , оскільки їй було відомо про них лише зі слів інших осіб, які повідомили їй про можливу неадекватну поведінку її сина. Вважає, що у матеріалах справи відсутні будь-які інші допустимі і належні докази, які б підтверджували правильність прийнятого рішення щодо наявності законних підстав для примусової госпіталізації особи до психіатричного закладу, а відтак суд першої інстанції зробив передчасний висновок про наявність підстав для примусової госпіталізації ОСОБА_1

ОСОБА_1 у заяві про приєднання до апеляційної скарги просив поновити його права, передбачені ЗУ «Про психіатричну допомогу» в спосіб відшкодування заподіяної шкоди довготривалим порушенням його прав в розмірі двадцять мільйонів гривень.

Зазначив, що повністю погоджується з апеляційною скаргою Львівської обласної прокуратури. Вказує, що права заявника довготривало за період 2023-2024 рр. порушені діями працівників КНКП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня». Зазначає, що докази порушень додаються законним представником ОСОБА_1 , визначеним судом 18.09.2024 року у справі та не заперечений у апеляційній скарзі Львівської обласної прокуратури, ОСОБА_2 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурорки на підтримання апеляційної скарги та посилання на розгляд суду стосовно заяви ОСОБА_1 ; ОСОБА_1 , який свою заяву про приєднання до апеляційної скарги підтримав, стосовно апеляційної скарги прокурора поклався на розсуд суду; представника ОСОБА_1 який заяву та апеляційну скаргу підтримав; представників КНП ЛОР «ЛОКПЛ», одна із яких є також лікарем-психіатром, які апеляційну скаргу та заяву заперечили; ОСОБА_2 , яка апеляційну скаргу та заяву підтримала, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів заяви про примусову госпіталізацію, апеляційної скарги, заяви про приєднання до апеляційної скарги, письм ових пояснень КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», письмового клопотання ОСОБА_1 , відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури підлягає до задоволення, а заява ОСОБА_1 про приєднання до апеляційної скарги до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 55 Конституції України, ст.ст. 12, 81, 258,259, 263-265, 339-342, 343 - 346 ЦПК України, ст.ст. 3, 13, 14, 27, Закону України «Про психіатричну допомогу», рішення Конституційного Суду України №2-рп/2016 від 01.06.2016 року, ст.5 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та задовольняючи заяву, виходив з того, що згідно висновку комісії лікарів-психіатрів 3 відділення КНП ЛОР "ЛОКПЛ" від 17 вересня 2024 року №96, гр. ОСОБА_1 потребує подальшого лікування в примусовому порядку в психіатричному стаціонарі у зв`язку з наявністю в нього на момент огляду тяжкого психічного розладу, а саме: пацієнт в свідомості, проте продуктивному мовному контакту недоступний. На запитання лікаря не відповідає, будь-які інструкції медичного персоналу виконувати відмовляється. Під час бесіди неспокійний, ходить палатою, метушливий. Поведінково виявляє ознаки галюцинаторної симптоматики: до чогось прислухається, шепоче під ніс. Зовнішній вигляд вкрай неохайний. Мислення оцінити не вдається, внаслідок мутизму. Емоційні реакції нівельовані, неадекватні, критика до власного стану відсутня. Діагноз (згідно MKX-10): F20.00 - Параноїдна шизофренія з безперервним перебігом. Даний розлад психічної діяльності позбавляє гр. ОСОБА_1 здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. В судовому засіданні підтверджено наявність у ОСОБА_1 психічного розладу, встановлені обставини, що він вчиняє дії, які являють безпосередню небезпеку для оточуючих, в зв`язку з наявним розладом в добровільному порядку відмовляється від лікування, то на даний час наявні підстави для його госпіталізації в психіатричний заклад в примусовому порядку. У суду відсутні підстави ставити під сумнів компетенцію та висновки лікарів-психіатрів щодо наявності у ОСОБА_1 психічного захворювання. Також в судовому засіданні встановлено, що у нього відсутнє критичне ставлення до своєї хвороби, що свідчить про неможливість його лікування на даний час в амбулаторних умовах. Враховуючи те, що ОСОБА_1 виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, внаслідок яких становить небезпеку для себе та оточуючих, суд прийшов до висновку про необхідність госпіталізувати його в психіатричний заклад в примусовому порядку, оскільки існують підстави, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», для його госпіталізації до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди та згоди матері. При цьому, суд відхилив доводи законного представника матері хворого про її наміри лікування сина за межами України, ставиться до них критично, оскільки такі є непереконливими у її намірах.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи; обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають; обставини, які суд вважав встановленими не доведені, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

17 вересня 2024 року завідувачка відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» - Данилишин Марія Ігорівна звернулась в суд із заявою про госпіталізацію та лікування громадянина ОСОБА_1 в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару, в якій просила:

- ухвалити рішення за яким задовольнити заяву Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про госпіталізацію та лікування в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару КНП ЛОР ЛОКПЛ гр. ОСОБА_1 .

Заява мотивована тим, що 17 вересня 2024 року об 08 год. 40 хв. в примусовому порядку в супроводі матері та працівників поліції поступив гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З наявної медичної документації відомо, що по лінії РТЦК та СП в 2004 році, обстежувався у 15 відділенні, був комісований по ст. 15 "б". У квітні 2005 року пацієнт став замкнутим, підозрілим до батьків, заявляв їм: "ви не мої батьки, мене підмінили 20 років тому", "за мною слідкують люди ректора", втікав з дому, почав висловлювати маячні ідеї впливу. Тоді перебував на стаціонарному лікуванні з 08.06.2005р. по 08.07.2006р. з діагнозом: Шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно - параноїдний синдром. Після того неодноразово лікувався в КНП ЛОР "ЛОКПЛ" (з 23.06.2006р. по 21.07.2006р., з 11.11.2010р. по 12.11.2010р., з 17.08.2021р. по 19.08.2021р., з 29.09.2021р. по 06.10.2021р., з 11.10.2021р. по 25.10.2021р., з 27.02.2022р. по 01.03.2022р., з 21.06.2023р. по 10.07.2023р.), у зв`язку з наявністю галюцинаторно параноїдної симптоматики, говорив про двійників-прибульців, безцільно бродив вулицями, ходив голим, кидався під машини, поведінково був агресивним, говорив сам із собою. Ліки не приймав, вів асоціальний спосіб життя. Остання госпіталізація з 02.12.2023р. по 27.12.2023р. з діагнозом: Параноїдна шизофренія, безперервний тип перебігу. Тоді намагався порізати матір, побив скло, помалював стіни вдома. Після виписки підтримуюче лікування не приймав. Поточна госпіталізація зумовлена різким погіршенням психічного стану. Зі слів матері та супроводжуючих осіб поводився неадекватно, "ледь не підпалив будинок", втікав з дому, відмовлявся приймати ліки, розмовляв сам із собою, бригадою ЕМД у супроводі працівників поліції доставлений у КНП ЛОР "ЛОКПЛ". На приймальному відділенні пацієнт неспокійний, метушливий, на місці не втримується, викрикає, до чогось прислухається, оглядається по сторонах, чинить опір огляду, на запитання відповідає після паузи, вибірково, не по суті, говорить нісенітниці, розмахує руками. В приймальному відділенні КНП ЛОР "ЛОКПЛ" даний громадянин був оглянутий черговими лікарями-психіатрами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які дійшли до висновку, що ОСОБА_1 страждає на важкий психічний розлад, а саме: параноїдна шизофренія з безперервним перебігом - F20.00 (діагноз згідно Міжнародної класифікації хворіб МКХ-10) і потребує госпіталізації та лікування в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару. 17 вересня 2024 року лікарська комісія в складі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , дійшли висновку, що гр. ОСОБА_1 страждає на важкий психічний розлад: Параноїдна шизофренія з безперервним перебігом F20.00 (діагноз згідно МКХ-10). Внаслідок цього вказаний громадянин не може адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, виявляє реальну загрозу для себе та оточуючих. Комісія дійшла до висновку, що подальше лікування даного громадянина можливе лише в умовах психіатричного закладу в примусовому порядку, так як ОСОБА_1 в силу свого психічного стану не може надати усвідомлену згоду на подальше лікування в умовах КНП ЛОР "ЛОКПЛ".

Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади.

Відповідно до ч. 1 ст. 339 ЦПК України, за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Згідно із частинами першою, другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про психіатричну допомогу" тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

У статті 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" вказано, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 16 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Згідно з ч.ч. 2-5 ст. 27 Закону України «Про психіатричну допомогу», виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону. Рішення прийняте лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів при наданні психіатричної допомоги, викладається у письмовій формі та підписується лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядається як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Також, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 297/3100/21 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07.

Як вбачається з матеріалів справи, задовольняючи заяву завідувачки відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» Данилишин Марії Ігорівни про госпіталізацію та лікування громадянина ОСОБА_1 в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару, суд першої інстанції виходив з того що, ОСОБА_1 виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, внаслідок яких становить небезпеку для себе та оточуючих.

Однак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не навів у своєму рішенні, якими доказами чи обставинами підтверджується, що стан останнього такий, який дозволяє дійти переконливого висновку, що є підстави для його примусового тримання у психіатричній лікарні, а саме: не вказано, на підставі чого суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що становлять безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих.

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, щоОСОБА_1 протягом 2005-2023 років періодично перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом: «Шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно - параноїдний синдром», «Параноїдна шизофренія, безперервний тип перебігу», неодноразово лікувався в КНП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» у зв`язку з наявністю галюцинаторно параноїдної симптоматики.

Також, з наявної медичної документації вбачається, що по лінії РТЦК та СП в 2004 році ОСОБА_1 обстежувався у 15 відділенні, був комісований по ст. 15 "б". У квітні 2005 року пацієнт став замкнутим, підозрілим до батьків, заявляв їм: "ви не мої батьки, мене підмінили 20 років тому", "за мною слідкують люди ректора", втікав з дому, почав висловлювати маячні ідеї впливу. Тоді перебував на стаціонарному лікуванні з 08.06.2005р. по 08.07.2006р. з діагнозом: Шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно - параноїдний синдром. Після того неодноразово лікувався в КНП ЛОР "ЛОКПЛ" (з 23.06.2006р. по 21.07.2006р., з 11.11.2010р. по 12.11.2010р., з 17.08.2021р. по 19.08.2021р., з 29.09.2021р. по 06.10.2021р., з 11.10.2021р. по 25.10.2021р., з 27.02.2022р. по 01.03.2022р., з 21.06.2023р. по 10.07.2023р.), у зв`язку з наявністю галюцинаторно параноїдної симптоматики, говорив про двійників-прибульців, безцільно бродив вулицями, ходив голим, кидався під машини, поведінково був агресивним, говорив сам із собою. Ліки не приймав, вів асоціальний спосіб життя. Остання госпіталізація з 02.12.2023р. по 27.12.2023р. з діагнозом: Параноїдна шизофренія, безперервний тип перебігу. Тоді намагався порізати матір, побив скло, помалював стіни вдома. Після виписки підтримуюче лікування не приймав.

17 вересня 2024 року о 8 год. 40 хв. ОСОБА_1 в примусовому порядку в супроводі матері та працівників поліції був доставлений до КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Зі слів матері та супроводжуючих осіб поводився неадекватно, «ледь не підпалив будинок», втікав з дому, відмовлявся приймати ліки, розмовляв сам із собою, а на приймальному відділенні пацієнт був неспокійний, метушливий, на місці не втримувався, викрикав, до чогось прислухався, оглядався по сторонах, чинив опір огляду, на запитання відповідав після паузи, вибірково, не по суті, говорив нісенітниці, розмахував руками.

Під час обстеження психічного стану ОСОБА_1 в КНП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» комісія лікарів-психіатрів 3 відділення зробила висновок від 17 вересня 2024 року №96, що гр. ОСОБА_1 потребує подальшого лікування в примусовому порядку в психіатричному стаціонарі у зв`язку з наявністю в нього на момент огляду тяжкого психічного розладу, а саме: пацієнт в свідомості, проте продуктивному мовному контакту недоступний. На запитання лікаря не відповідає, будь-які інструкції медичного персоналу виконувати відмовляється. Під час бесіди неспокійний, ходить палатою, метушливий. Поведінково виявляє ознаки галюцинаторної симптоматики: до чогось прислухається, шепоче під ніс. Зовнішній вигляд вкрай неохайний. Мислення оцінити не вдається, внаслідок мутизму. Емоційні реакції нівельовані, неадекватні, критика до власного стану відсутня. Діагноз (згідно MKX-10): F20.00 - Параноїдна шизофренія з безперервним перебігом. Даний розлад психічної діяльності позбавляє гр. ОСОБА_1 здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

Підставою для висновку про необхідність госпіталізації ОСОБА_1 суд першої інстанції вважав висновок комісії лікарів-психіатрів та відомості про поведінку ОСОБА_1 його матері ОСОБА_2 .

Однак, колегія суддів звертає увагу, що наявність висновків первинного огляду повнолітньої особи від 17.09.2024 року (а.с.8-9); рішення чергових лікарів-психіатрів від 17.09.2024 (а.с.5) та висновку комісії лікарів-психіатрів від 17.09.2024 року (а.с.4), висновки у яких є по суті однаковими та про які вказано вище, за відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи, який би вказував про небезпеку особи для себе чи оточуючих є недостатніми для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, як і сама собою наявність діагнозу психічного захворювання.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що матір ОСОБА_1 ОСОБА_2 відмовилась й заперечила ті підстави, якими обґрунтовувалась заява медичного закладу та вказувала, що немає доказів, що її син вчиняв суспільно-небезпечні діяння, які становлять небезпеку для нього чи оточуючих. Підтвердила, що дійсно було лікування сина з 2004 року діагноз шизофренія, також мали місце неодноразові поміщення в медичний заклад для проходження лікування, при цьому ним надавалася добровільна згода на лікування, що судом першої інстанції не враховано.

Вказане ОСОБА_2 підтвердила також і в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, зокрема, вказувала, що обставини, на які посилається КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», що взяті працівниками лікарні з її слів, є не що інше, як тривогою матері стосовно сина та що подала заяву до КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» внаслідок сварки з сином. Насправді жодних дій, які б свідчили про загрозу життю чи здоров`ю сина внаслідок його поведінки чи оточуючих на час його госпіталізації не було. Її посилання, що він ледь не підпалив будинок було радше емоційним, оскільки вона почула з кухні дим та побачила недопалок сірника. В той день між ними відбулася сварка.

Таким чином, суд першої інстанції не встановив одночасну наявність двох умов для примусової госпіталізації ОСОБА_1 , а саме: 1) можливість лікування лише в стаціонарних умовах лікарні та 2) встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він, зокрема, вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Відтак, відсутність необхідності лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу.

Окрім того, примусова госпіталізація до психіатричного закладу виключно на підставі висновку комісії лікарів-психіатрів КНП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», без урахування заперечень ОСОБА_1 та за відсутності доказів того, що він вчиняє (вчинив) чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, не відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Поведінка, про яку вказано у документах комунального закладу, зважаючи, також, і на захворювання ОСОБА_1 , могла бути спровокованою сваркою з матір`ю.

Метушливість, неохайний вигляд та небажання контактувати з оточуючими людьми (зокрема працівниками лікарні), шепотіння, тощо зважаючи, також, і на його захворювання, не слід вважати тими обставинами, які б вказували на певну небезпеку для самої особи чи оточуючих.

Посилання на слова матері (про самостійний вихід з дому, розмови із самим собою та небажання приймати ліки), теж не слід вважати тими обставинами, які б свідчили про цю небезпеку, тим більше зважаючи на те, що мати від своїх слів, які частково відображені і у заяві про госпіталізацію, відмовилася.

З огляду на викладене суд першої інстанцій зробив передчасний висновок про наявність підстав для примусової госпіталізації ОСОБА_1 .

Отже, без достовірного встановлення того, що ОСОБА_1 вчиняв чи виявляв реальні наміри вчинити дії, що становили безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, не можливо застосувати до нього такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, інакше це буде суперечити статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» та підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тому доводи апеляційної скарги слід вважати обґрунтованими та саму скаргу прокурора слід задовольнити.

Що стосується вимог ОСОБА_1 про відшкодування заподіяної шкоди довготривалим порушенням його прав, то колегія суддів відповідно до ст. 367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відтак, колегія суддів звертає увагу, що питання відшкодування шкоди не може бути розглянуте в межах перегляду рішення суду про розгляд заяви про госпіталізацію та лікування громадянина в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару, а відтак заяву ОСОБА_1 про приєднання до апеляційної скарги з вимогами про поновлення його прав та відшкодування заподіяної шкоди довготривалим порушенням його прав слід задовольнити частково, фактично поновивши його права при задоволенні скарги прокурора. У проханні про відшкодування шкоди слід відмовити.

Отже, апеляційну скаргу слід задовольнити, заяву ОСОБА_1 слід задовольнити частково. Рішення ж суду першої інстанції слід скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви про госпіталізацію та лікування в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну Першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури задовольнити.

Заяву ОСОБА_1 про приєднання до апеляційної скарги задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заяви завідувачки відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» Данилишин Марії Ігорівни про госпіталізацію та лікування громадянина ОСОБА_1 в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05 грудня 2025 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра