Дата документу 26.11.2025 Справа № 332/1340/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/1340/20 Головуючий у 1-й інстанції: Сінєльнік Р.В.
Провадження № 22-ц/807/1435/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Гончар М.С.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Попової Катерини Романівні на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Перша Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Перша Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно, встановлення факту сумісного проживання та встановлення реальних часток у домоволодінні,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Перша Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування.

В обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , яка була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Після її смерті відкрилась спадщина, до якої входить 2/5 частини домоволодіння, що складається з житлового будинку літ. А, загальною площею 80,2 кв.м., житловою - 53,9 кв.м., допоміжною - 26,3 кв.м., та житлового будинку літ. Б, загальною площею 121,19 кв.м, житловою - 40,28 кв.м., допоміжною - 80,91 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, розташовані на земельній ділянці комунальної форми власності без визначеного кадастрового номеру.

Зазначав, що на момент смерті ОСОБА_5 за вказаною адресою були зареєстровані та постійно проживали він, ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

У березні 2019 року позивач, як спадкоємець першої черги, звернувся до Першої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої матері. Проте, постановою від 24.07.2019 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що в нього відсутні документи, що підтверджують право власності на спадкове майно.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_5 , на 2/5 частки домоволодіння АДРЕСА_1 .

У липні 2020 року ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Фельський С.Л., звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , третя особа - Перша Запорізька Державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно, встановлення факту сумісного проживання, встановлення реальних часток у домоволодінні, який в подальшому був уточнений.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 зазначав, що розмір часток у домоволодінні змінився та повинен виглядати таким чином: ОСОБА_2 - 6/10 частин домоволодіння, ОСОБА_8 - 95/1000 частин домоволодіння, ОСОБА_4 - 95/1000 частин домоволодіння, ОСОБА_5 - 21/100 частин домоволодіння.

Звертає увагу, що він помилково був прописаний по АДРЕСА_1 , а мати - по АДРЕСА_1 , оскільки офіційної адреси АДРЕСА_1 , не існує. Вони проживали в одному домоволодінні, що складається з двох будинків. Він проживав разом з матір`ю, вів спільне господарство, за адресою: АДРЕСА_1 , з 1972 року до моменту її смерті.

Посилаючись на зазначені обставини, уточнивши позовні вимоги після отримання висновків судової будівельно-технічної експертизи, просив суд:

- встановити фактичний розмір часток домоволодіння у спільній власності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за співвласниками: за ОСОБА_2 - 301/500 частин домоволодіння, за ОСОБА_8 та ОСОБА_4 - 82/500 частин домоволодіння, за ОСОБА_5 - 117/500 частин домоволодіння;

- встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 з його матір`ю ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1972 року та до моменту її смерті, у домоволодінні, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 117/1000 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_5 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 117/1000 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_5 .

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2020 року прийнято в провадження Заводського районного суду м. Запоріжжя зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , третя особа - Перша Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно, встановлення факту сумісного проживання та встановлення реальних часток у домоволодінні.

Об`єднано в одне провадження позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Перша Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування, та зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , третя особа - Перша Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно, встановлення факту сумісного проживання та встановлення реальних часток у домоволодінні.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2025 року замінено первісного відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_8 на його правонаступника - ОСОБА_3 .

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Перша Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 117/1000 частки домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_5 .

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмолено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Перша Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно, встановлення факту сумісного проживання та встановлення реальних часток у домоволодінні задоволено.

Встановлено фактичний розмір часток домоволодіння у спільній власності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за співвласниками: за ОСОБА_2 - 301/500 частин домоволодіння, за ОСОБА_8 та ОСОБА_4 - 82/500 частин домоволодіння, за померлою ОСОБА_5 - 117/500 частин домоволодіння.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 з його матір`ю ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент її смерті у домоволодінні, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 117/1000 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_5 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Попова К.Р., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , яка була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 . На момент її смерті з нею був зареєстрований та постійно проживав ОСОБА_1 , що підтверджується паспортом та листом від 19.12.2018 року, вих. 01-73/02/6694, відповідно до якого «за відомостями департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради за адресою: АДРЕСА_1 , була зареєстрована ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Разом з нею на день смерті були зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в період з 24.10.1995 та по теперішній час; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в період з 06.02.1997 та по теперішній час; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 в період з 01.07.2000 по 31.01.2009. Інформація щодо інших зареєстрованих осіб відсутня».

Вважає, що судом не надано належної оцінки паспорту ОСОБА_2 , відповідно до якого міститься запис, що з 23.06.1978 року він прописаний за адресою - АДРЕСА_1 . Також судом не надано належної оцінки Домовій книзі, яка велась за адресою: АДРЕСА_2 , де зазначено, що ОСОБА_2 виписаний з будинку АДРЕСА_1 .

Зауважує, що суд також не звернув уваги на той факт, що земельна ділянка, площею 454 кв.м., норма якої була встановлена Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 25.03.1960 р. № 6 для всього домоволодіння АДРЕСА_1 , - між будинком «А», в якому проживав разом з матір`ю ОСОБА_10 , та будинком «Б», в якому проживав разом із дружиною і двома синами ОСОБА_11 , юридично не поділена, але була поділена фактично парканами, які, зі слів ОСОБА_2 та свідків, він встановлював ще за життя матері, що додатково свідчить про той факт, що з матір`ю він однією сім`єю не проживав. Тому знаходження двох будинків на загальній земельній ділянці під домоволодінням не означає, що ОСОБА_2 постійно проживав зі своєю матір`ю на момент її смерті. З пояснень ОСОБА_2 , його дружини та свідків - він проживав в окремому будинку (літ. «Б»), разом зі своєю сім`єю - ОСОБА_12 , двома синами. Суду не надано жодного доказу, що шлюб між ними розірвано, що він не проживав в будинку «Б», сплачував аліменти на дітей, оскільки можливо проживав окремо від них, квитанції про сплату комунальних послуг за будинок літ. «А».

Вказує, що твердження суду, що будинок 11 «Б» є поштовою, а не юридичною адресою - є формальністю, - хибне, не підтверджено документально.

Більше того, згідно відповіді на судовий запит, була надана інформація, що за відомостями департаменту реєстраційних послуг ЗМР місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , з 25.05.1999 року по дату надання відповіді на запит (17.06.2020 рік).

Розпорядженням голови Заводської районної адміністрації від 25.12.1998 року № 676 було оформлено право власності на житловий будинок літера «Б» по АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 . Розпорядженням від 03.02.1999 року № 176 голови Заводської районної адміністрації на підставі заяви ОСОБА_5 були змінені ідеальні частки на домоволодіння АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 збудував житловий будинок літ. Б, сіні літ. «б», сарай літ. «В». Цим Розпорядженням встановлені ідеальні частки на домоволодіння АДРЕСА_1 , а саме: за ОСОБА_5 - 2/5 частини домоволодіння; за ОСОБА_13 - 8/25 часток; за ОСОБА_2 - 7/25 часток.

За даними технічної інвентаризації станом на 14.10.1998 року самочинно побудований житловий будинок літ. Б, загальною площею 40,7 кв.м., житлова площа -27,0 кв.м., був оформлений раніше зазначеним Розпорядженням голови Заводської райадміністрації від 25.12.1998 року № 676. Інших даних до інвентарної справи з приводу будинку літ. Б, принаймні до 2013 року - не вносились.

Згідно договору дарування частини домоволодіння, посвідченого Лучко Н.Г., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 15.08.2002р. №1497, 8/25 частин вищевказаного домоволодіння належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_8 . Тобто станом на 2002 рік будь-яких змін в ідеальних частках, встановлених раніше, у зв`язку із добудовами, не було.

Вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на той факт, що ні в зустрічному позові, ні в інших доказах, які містяться в матеріалах справи не зазначено, коли саме ОСОБА_2 здійснив добудову будинку літ. «Б». Зазначено, що зміни належним чином оформлені та зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, де зазначена загальна площа будинку літера «Б» - 121,19 кв.м. При цьому, відповідно у Державному реєстрі був відкритий лише розділ з посиланням на свідоцтво, що не свідчить про реєстрацію права власності на квадратні метри будинку літ. «Б» більше, ніж зазначено у технічному паспорті. При цьому у Витязі, який надав ОСОБА_2 зазначено, що підставою для внесення змін є свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 03.03.1999 року, яке ніким не скасоване, і де зазначено - 7/25, без зазначення квадратних метрів, на які збільшено будинок літ. «Б». Інших підстав для збільшення площі будинку літ. «Б», як то декларація про готовність, розпорядження райадміністрації тощо, ОСОБА_14 для реєстратора Дьомушкіна Р.В. вочевидь не надано, як не надано і суду. Те, що ОСОБА_2 згодом збільшив площу житлового будинку не може змінювати частки у домоволодінні в цілому, тому висновки експертизи з приводу нового поділу часток не носить ніякої доказової значущості в силу того, що добудова будинку літ. «Б» самочинна та нічим не зафіксована документально та юридично.

Зауважує, що ОСОБА_2 право власності на 301/500 частини домоволодіння не набув, добудова була зроблена без дозволу співвласників, без погоджувальних документів, без декларації на дозвіл будівництва, на неприватизованій земельній ділянці. Тобто добудова, яка була здійснена позивачем за зустрічним позовом, є самочинним будівництвом та не дає йому право на перерахунок часток.

Також звертає увагу на покази свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_12 , вважає, що вони не підтвердили факт проживання ОСОБА_2 разом із матір`ю, ведення спільного господарства.

Крім того, зазначає, що заяву про прийняття спадщини навіть після направлення повідомлення про відкриту спадкову справу після померлої ОСОБА_5 , ОСОБА_2 не подавав. Документів, що він має право на обов`язкову частку в нотаріальну контору нотаріусу не надав. На момент смерті матері він не був зареєстрований разом із матір`ю, заяву на поновлення строку на прийняття спадщини не подавав. Тобто, ставлячи однією з вимог у зустрічному позові визнання його спадкоємцем за законом, ОСОБА_2 не звернувся до нотаріальної контори з відповідною заявою. Натомість 20.02.2019 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої матері та отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

Що стосується висновків судово-будівельної технічної експертизи, вважає їх такими, що суперечать іншим матеріалам справи, у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не є спадкоємцем за законом після померлої матері, а тому ця частка не може братися в перерахунок часток у домоволодінні. А також з урахуванням позиції, що відповідно до Свідоцтва на право на спадщину №439, яке ніким не змінено і не скасовано, за ОСОБА_20 зареєстровано 7/25, куди входить за даними технічної інвентаризації житловий будинок літ. Б, загальною площею 40,7 кв.м., житлова площа 27,0 кв.м., з урахуванням того, що земельна ділянка під домоволодінням АДРЕСА_1 під кожний окремо будинок не виділена, право власності на неї не оформлено, тому збільшення будь-якого іншого будинку в подальшому є незаконним.

Від ОСОБА_2 , від імені якого діяв адвокат Фельський С.Л., а також особисто від ОСОБА_2 на адресу апеляційного суду надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , яка була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено свідоцтвом про смерть спадкодавця, довідкою про реєстрацію осіб у спадковому будинку.

Після її смерті відкрилась спадщина, до якої входить 2/5 частини домоволодіння, що складається з житлового будинку літ. А, загальною площею 80,2 кв.м., житловою - 53,9 кв.м., допоміжною - 26,3 кв.м., та житлового будинку літ. Б, загальною площею 121,19 кв.м, житловою - 40,28 кв.м., допоміжною 80,91 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами.

Згідно розпорядження голови Заводської районної адміністрації № 676 від 25.12.1998 року за ОСОБА_2 оформлено право власності на житловий будинок літ. Б по АДРЕСА_1 , та введено його в експлуатацію.

Розпорядженням голови Заводської районної адміністрації № 176 від 03.02.1999 року встановлено ідеальні частки на домоволодіння по АДРЕСА_1 за: ОСОБА_5 - 2/5 частини домоволодіння, ОСОБА_13 - 8/25 частин домоволодіння, ОСОБА_2 - 7/25 частин домоволодіння.

На підставі вказаного розпорядження № 176 від 03.02.1999 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво № НОМЕР_1 на право власності на будинковолодіння, яке видане Міськжитлоуправлінням виконкому Запорізької міської ради 03.03.1999 року, на 7/25 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на спірне домоволодіння зареєстроване наступним чином: за ОСОБА_2 - 7/25 частини домоволодіння, за ОСОБА_8 - 8/50 частин домоволодіння, за ОСОБА_4 - 8/50 частин домоволодіння, та 2/5 частини домоволодіння не оформлені як спадщина після померлої ОСОБА_5 , що підтверджено матеріалами спадкової справи після смерті спадкодавця.

Згідно висновку Експерта № СЕ-19/108-22/13097-БТ від 15.07.2024 року за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, за результатами натурного огляду фактичні розміри ідеальних часток домоволодіння у спільній власності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за співвласниками, виходячи з фактичного користування: за ОСОБА_2 - 301/500 частин домоволодіння, за ОСОБА_8 та ОСОБА_4 41/250 або 82/500 частин домоволодіння, та 117/500 частин домоволодіння за померлою ОСОБА_5 .

Згідно вказаного висновку: «За умов наведених в дослідницькій частині цього висновку експерта, за результатами проведеного дослідження, виключно в межах наданих ініціатором проведення судової експертизи матеріалів та за результатами натурного огляду 07.12.2023, фактичні розміри ідеальних часток домоволодіння у спільній власності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за співвласниками, виходячи з фактичного користування: за ОСОБА_2 , у користуванні житловим будинком «Б», мансардою до «Б» МС, погребом під «Б» пг1, сараєм В, сходами до будинку «Б»; за померлою ОСОБА_5 була у користуванні частина будинку «А», а саме: кухня 1-1, вбиральня 1-2, кімната 1-3, кімната 1-4, кімната 1-5, коридор 1, погреб пг під «а»; інша частина будинку «А» у користуванні за ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , а саме: коридор 2-1, вбиральня 2-2, кухня 2-3, кімната 2-4, кімната 2-5, кімната 2-6, погреб пг1 під «а1», без врахування самочинно збудованих споруд, які не зареєстровані в установленому законом порядку, наступні: І співвласник - 301/500 (у користуванні житловим будинком «Б», мансардою до «Б» МС, погребом під «Б» пг 1, сараєм В, сходами до будинку «Б»); II співвласник - 117/500 (була у користуванні частина будинку «А» а саме: кухня 1-1, вбиральня 1-2, кімната 1- 3, кімната 1-4, кімната 1-5, коридор 1, погреб пг під «а»); III та IV співвласники - 41/250 або 82/500 (у користуванні частина будинку «А», а саме: коридор 2-1, вбиральня 2-2, кухня 2-3, кімната 2-4, кімната 2-5, кімната 2-6, погреб пг1 «а1»). Докладніше наведено на сторінках 4-68 цього висновку експерта».

Доказів того, що співвласники заперечували проти того, щоб ОСОБА_2 проводив добудову своєї частини домоволодіння, суду надано не було.

Клопотань про призначення іншої експертизи (додаткової, повторної тощо) на спростування зміни та фактичних розмірів ідеальних часток спадкового домоволодіння учасники справи не заявляли.

Отже, як правильно встановлено судом, після смерті спадкодавця ОСОБА_5 , яка є матір`ю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відкрилася спадщина, до складу якої входить за висновком судової будівельно-технічної експертизи 117/500 частин домоволодіння, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 42,6 кв.м.

Спадкоємцями є два сина померлої: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Факт того, що ОСОБА_1 проживав разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , на момент її смерті, визнається учасниками справи.

Щодо проживання ОСОБА_2 разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , на момент її смерті, то це підтверджується доданими до справи свідоцтвом про право власності на частину домоволодіння, пропискою за адресою вказаного домоволодіння, показаннями допитаних в суді першої інстанції свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_21 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктами 1, 4 абзацу 1 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 01.01.2004. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №145/797/15-ц (провадження №14-608цс18) зазначено, що у разі відкриття спадщини до 01.01.2004, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01.01.2004, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

В постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №671/1072/18 (провадження №61-570св19) вказано, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК Української РСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01.01.2004, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Норми пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, за якими цей Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, необхідно розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01.07.2003 і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК Української РСР.

Відповідно до частини 1 статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно зі статтею 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Згідно зі статтею 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкову справу після її смерті заведено лише 20 лютого 2019 року за заявою ОСОБА_1 .

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2020 року в справі № 348/618/15-ц (провадження № 61-9592св19) вказано, що «згідно з частинами першою, другою статті 549 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом статті 553 ЦК Української РСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). З урахуванням змісту статті 76 ЦПК України прийняття спадщини шляхом вступу в управління чи володіння спадковим майном може підтверджуватися будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (в редакції, чинній станом на час відкриття спадщини), доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанції про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього».

Такий висновок щодо належності та допустимості доказів вступу в управління чи володіння спадковим майном узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 27 січня 2021 року у справі № 204/1611/17 (провадження № 61-3374св19), від 5 березня 2021 року у справі № 585/2993/17 (провадження № 61-14279св20), від 22 лютого 2023 року у справі № 678/1119/21 (провадження № 61-9090св22) та від 6 грудня 2023 року у справі № 144/1842/21 (провадження № 61-8262св23).

Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України на сторони покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Проте, з урахуванням змісту ст. 76 ЦПК України прийняття спадщини шляхом вступу в управління чи володіння спадковим майном може підтверджуватися будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

З наданих сторонами доказів вбачається, що після смерті матері ОСОБА_2 та ОСОБА_1 фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, проживали разом із нею за однією адресою, тому вони відповідно до статті 549 ЦК Української РСР вважаються такими, що прийняли спадщину.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що житловий будинок літ. Б, мансарда до будинку Б, погріб під Б, сарай В,є самочинним будівництвом, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з копії технічного паспорту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що виготовлений ТОВ «Компанія «Земельно-кадастровий проектно-будівельний центр» 20 серпня 2018 року, житловий будинок літ. А побудований у 1961 році, житлова прибудова а - 1961, житлова прибудова а1 - 1976, житлова прибудова а2 - 1988, погріб під «а» - 1961, погріб під «а1» - 1976, житловий будинок літ. Б - 1961-1991, мансарда до будинку «Б» - 1991, погріб під «Б» - 1991, сарай В - 1980.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.

При вирішенні спорів про визнання права власності на нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Відповідно до абзацу третього частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Як зазначалося вище, відповідно до розпорядження голови Заводської районної адміністрації № 676 від 25.12.1998 року за ОСОБА_2 оформлено право власності на житловий будинок літ. Б по АДРЕСА_1 , та введено його в експлуатацію.

Встановленими обставинами та вищенаведеними нормами матеріального права спростовуються доводи апеляційної скарги, що житловий будинок літ. Б, мансарда до будинку Б, погріб під Б, сарай В є самочинним будівництвом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про доведеність ОСОБА_2 факту зміни ідеальних часток домоволодіння. Так, суд правильно виснував, що розміри ідеальних часток домоволодіння у спільній власності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за співвласниками становлять: за ОСОБА_2 - 301/500 частин, за ОСОБА_8 та ОСОБА_4 - 41/250 або 82/500 частин домоволодіння, за ОСОБА_5 - 117/500 частин, що підтверджується висновком за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, правовстановлюючими документами на домоволодіння.

Отже, частка кожного із спадкоємців ОСОБА_5 ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) становить 117/1000 частки домоволодіння АДРЕСА_1 .

В спростування доводів апеляційної скарги з приводу іншої реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , а саме, за адресою: АДРЕСА_1 , апеляційний суд зазначає, що відсутність реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за місцем проживання спадкодавця ( АДРЕСА_1 ) не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ст. 549 ЦК Української РСР, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані ОСОБА_2 , та оцінені судом.

За своїм змістом решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторень підстав позову та заперечень проти зустрічного позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv.UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Попової Катерини Романівні залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 05 грудня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко