КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 грудня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва в складі судді Кирильчук І.А., постановлену в м. Київ 23 червня 2025 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору іпотеки, усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В червні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 та передати її ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір іпотеки від 13 червня 2024 року, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М.; усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_1 з залежними від неї особами ОСОБА_7 , ОСОБА_8 з квартири за вказаною адресою, покласти на відповідачів судові витрати.

Одночасно з позовом ОСОБА_2 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року заяву про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що зареєстрована за ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про скасування заходів забезпечення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги повідомляла фактичні обставини справи, зазначала, що є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки в повному обсязі сплатила грошові кошти за її придбання та при укладенні договору купівлі-продажу обумовила із ОСОБА_9 всі істотні умови даного договору, не знала і не могла знати про те, що придбала квартиру в особи, яка фактично не мала права її відчужувати, і при купівлі спірної квартири вжила всіх можливих заходів з метою перевірки дійсності намірів та повноважень володільця на продаж квартири, що в сукупності свідчить та підтверджує, що ОСОБА_10 мав намір продати спірну квартиру та в подальшому, отримавши грошові кошти від її продажу, фактично схвалив дії ОСОБА_9 щодо продажу спірної квартири, оскільки дії останньої відповідали її волі.

За заявою позивача 14 травня 2015 року Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу № 698/15.

27 листопада 2023 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва позовні вимоги по справі № 752/17605/22 за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради про визнання права власності на спадкове майно (спірну квартиру) задоволено в повному обсязі, ОСОБА_1 до розгляду даної справи не залучалася. Донька та онука ОСОБА_1 продовжують проживати у вказаній квартирі. В березні 2024 року невідома особа чоловічої статі намагалася проникнути у квартиру, правоохоронними органами встановлено, що цією особою є ОСОБА_11 , який разом з позивачем систематично вчиняють шахрайські дії.

Повідомляла обставини стосовно права власності спадкодавця на спірну квартиру та належності її до спадкової маси, вважала, що якщо за життя спадкодавець ОСОБА_10 не набув права власності на житло, то спадкоємець ОСОБА_2 (позивач) також не набуває права власності на нього в порядку спадкування.

Стосовно порушених прав та інтересів ОСОБА_1 , наводила зміст ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України щодо непорушності права власності, ч. 3 ст. 386 ЦК України, якою передбачено право власника на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди, ст. 30, 32 Конституції України, які гарантують недоторканність житла та неможливість втручання в особисте і сімейне життя, ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою закріплено право мирного володіння майном. Посилалася на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 про те, що при розгляді справи щодо застосування положень ст. 388 ЦК України в поєднанні з положеннями ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Суд дійшов висновку, що добросовісний набувач не може нести відповідальність через порушення третіх осіб, які були вчинені в межах процедур, призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Втрата добросовісним набувачем свого статусу суперечить ст. 388 ЦК України та призводить до позбавлення його майна, що змушує добросовісного набувача самостійно шукати способи відшкодування своїх втрат і є недопустимим, оскільки покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Посилалася на судову практику ЄСПЛ щодо гарантування права власності, яке включає наявність доступу до майна, і про те, що до права на майно віднесено правомірні очікування заявника щодо настання визначених обставин, які пов`язані з правом власності.

Наголошувала, що власником спірної квартири станом на момент подання апеляційної скарги є ОСОБА_1 , крім того, право користування квартирою мають її донька та малолітня онука. Спірна квартира є їх єдиним житлом, після придбання квартири вони вже двічі робили в ній ремонт.

Звертала увагу, що на розгляді в Голосіївському районному суді м. Києва перебуває справа № 759/12211/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним. Будучи добросовісним набувачем квартири, ОСОБА_1 вважає себе повноправною власницею даного майна і буде надалі доводити шахрайські дії позивача та захищати своє право власності, а накладений арешт перешкоджає їй вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, що стало підставою для звернення до апеляційного суду.

Наводила зміст ст. 4, 149, 150 ЦПК України, правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 про те, що при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі, зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Посилалася на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 про те, що конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання 03 грудня 2025 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені шляхом направлення судових повісток-повідомлень на відомі суду поштові та електронні адреси, а позивач ОСОБА_2 - додатково через свого представника ОСОБА_12 , якій судову повістку-повідомлення направлено до електронного кабінету.

Згідно трекінгів поштових відправлень АТ «Укрпошта» судові повістки-повідомлення, направлені на адреси відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , не були вручені в зв`язку з відсутністю одержувачів за вказаною адресою.

Відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання, повідомленою цією особою суду, вважається врученням судової повістки цій особі.

Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-233гс18 та постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19, провадження № 61-2583св20, від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20, провадження № 61-3782св21, від 12 травня 2022 року у справі № 645/5856/13-ц, провадження № 61-2876св21.

Суд враховує, що 19 листопада 2025 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення, в яких серед іншого заявник просила проводити розгляд апеляційної скарги без апелянта та її представника.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи наведене, оскільки сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, їх неявка не перешкоджає розгляду справи, а також з урахуванням заяви та необхідності розгляду справи в передбачений законом строк, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість проведення судового засідання у відсутності нез`явившихся учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами у справі виник спір щодо нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , яку позивач просить витребувати з володіння відповідача ОСОБА_1 , яка станом на час розгляду справи є власником спірної квартири, і невжиття заходу забезпечення позову може призвести до здійснення відчуження спірного майна на користь інших осіб, що призведе до затягування розгляду справи та обмеження прав позивача на ефективний судовий захист.

Апеляційний суд по суті погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Обґрунтовуючи позовну заяву та заяву про забезпечення позову, ОСОБА_2 посилався на те, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва у справі №752/17605/22 від 27 листопада 2023 року було визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після набрання рішенням законної сили, ОСОБА_2 звернувся до Державного реєстратора для проведення реєстраційних дій з державної реєстрації права власності за ним, проте рішенням №75854495 від 31 жовтня 2024 року йому було відмовлено в проведенні реєстраційних дій у зв`язку з відсутністю згоди іпотекодержателя для державної реєстрації права власності. Від державного реєстратора, ОСОБА_2 стало відомо, що його майно, без його відома було передано в іпотеку, у зв`язку з чим такий договір є недійсним.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_10 , після його смерті відкрилась спадщина, яку як спадкоємець за заповітом прийняв ОСОБА_2 . До майна померлого, яким є все майно, в тому числі і однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , була відкрита спадкова справа у Дванадцятій київській державній нотаріальній конторі за №698/15.

11 лютого 2011 року вищезазначена квартира була продана ОСОБА_1 на підставі довіреності від 25 січня 2011 року від імені та в інтересах ОСОБА_10 , яку ОСОБА_10 не підписував та не надавав. Спірна квартира була відчужена особою, яка не мала права на її відчуження, без відома та згоди дійсного власника майна, тобто за відсутністю волевиявлення законного власника на його відчуження.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 02 березня 2015 року у справі № 2- 639/12 було визнано недійсними довіреність, посвідчену 25 січня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Отрок Н.В., якою ОСОБА_10 уповноважив ОСОБА_9 бути його представником у будь-яких державних та інших підприємствах, організаціях, установах з усіх питань, пов`язаних з управлінням, розпорядженням та експлуатацією (за ціною та на умовах за її власним розсудом) належною йому квартирою АДРЕСА_1 та зняттям його з реєстраційного обліку з адреси вказаної квартири; та договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 11 лютого 2011 року між ОСОБА_9 , яка діяла на підставі довіреності від 25 січня 2011 року від імені та в інтересах ОСОБА_10 , та ОСОБА_13 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леотьєвим Г.О.

Апеляційний суд міста Києва у справі № 2-639/12 встановив, що ОСОБА_10 25 січня 2011 року не підписував зазначеної довіреності, а тому немає підстав уважати, що він мав волевиявлення на відчуження спірної квартири.

Також рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання її добросовісним набувачем та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 (справа № 752/12872/15-ц), яке відповідно до правил ч. 4 ст. 82 ЦПК України має преюдиціальне значення для даної справи як рішення по відношенню до однієї зі сторін, в частині встановлених до цієї сторони обставин.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 09 травня 2023 №331631277 власником квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 52848751, є ОСОБА_1 . ОСОБА_1 , не будучи законним власником квартири, діючи умисно, розуміючи, що вона не є власником квартири, уклала з ОСОБА_6 договір іпотеки 13 червня 2024 року. При цьому відповідач не мала права визначати юридичну долю квартири, не будучи її власником, і не мала права передати її в іпотеку.

Отже у позивача є побоювання, що спірне нерухоме майно може бути відчужене, що підтверджується укладеним спірним договором іпотеки.

Вважав, що належними, співмірними та адекватними заходами забезпечення позову в даній справі, що сприятиме забезпеченню ефективного виконання майбутнього рішення суду, яке може бути прийняте на користь позивача, є накладення арешту на спірну квартиру, яка зареєстрована за відповідачем ОСОБА_1 .

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції разом із доводами апеляційної скарги у їх сукупності, суд враховує, що предметом даного спору є витребування на користь позивача квартири, право власності на яку визнано за ним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 листопада 2023 року в справі № 752/17605/22 з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 , і що у разі задоволення позову зазначена квартира може бути витребувана з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Оскільки спірне нерухоме майно (квартира) як об`єкт цивільних прав не вилучене та не обмежене в обороті, ризик відчуження даного майна за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним, а тому небезпека виконання рішення у разі невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно є очевидною.

Оцінюючи дотримання судом першої інстанції вимоги щодо співмірності вжитих заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, апеляційний суд враховує таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.[…] Цей спір стосується, зокрема, майнових прав на ј частину будинку. Апеляційний суд встановив, що відповідачка під час розгляду справи зареєструвала право власності на будинок. Тому через ризик його відчуження на користь третіх осіб невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту ј частини будинку може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення його позову. Те, що відповідачка проживає у будинку впродовж десяти років і після державної реєстрації її права власності на нього ще не вчинила дії, що могли би підтвердити намір відчужити будинок, зокрема, не зверталася до ріелторів і не розміщувала оголошення про продаж, не спростовують висновки апеляційного суду про наявність у відповідачки як в одноособового власника можливості вільно розпорядитись будинком, якщо не вжити заходи забезпечення позову. Крім того, той вид забезпечення позову, який застосував апеляційний суд, є домірним заявленим позовним вимогам. Немає підстав вважати, що застосування такого заходу призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки будинок залишається в її володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини, якої стосується спір».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс 18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234 гс 18).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (частина перша статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування положень статей 387 і 388 ЦК України, тобто є неефективними.

Власник з дотриманням положень статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, вжиті судом заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, що ухвала суду першої інстанції порушує права та інтереси відповідача, позбавляючи її можливості належним чином на власний розсуд користуватися та розпоряджатися власним майном, з огляду на тимчасовий характер заходів забезпечення позову, і оскільки вжиттям даних заходів обмежується лише можливість розпоряджатися майном.

При цьому, хоча вжиття заходу забезпечення позову на час судового розгляду призводить до певного втручання держави у право відповідача на мирне володіння її майном, водночас, таке втручання є не тільки виправданим, але й вкрай необхідним, оскільки воно спрямовано виключно на забезпечення цивільного судочинства, а також запобігання виникнення нових спорів з іншими особами; вказані цілі становлять суспільний інтерес, який превалює над індивідуальними свободами відповідача. Вжиття заходів забезпечення позову не порушить вимоги ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а навпаки сприятиме захисту права позивача на справедливий суд, гарантованого п. 1 ст. 6 цієї ж Конвенції.

Апеляційний суд враховує, що в апеляційній скарзі, всупереч п. 5 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, не зазначено, в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо).

Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить, вони зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, аргументів, що стосуються вирішення спору по суті та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Апеляційним судом також перевірено доводи апеляційної скарги, що в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебуває справа № 759/12211/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, та встановлено, що за даним унікальним номером в Єдиному державному реєстрі судових рішень оприлюднене рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 серпня 2024 року за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що в даній справі судом першої інстанції було обрано належний, відповідний до предмета спору, захід забезпечення позову, дотримано принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що дає змогу досягти збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.