Номер провадження: 22-ц/813/1594/25
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Назарова М.В., Лозко Ю.П.

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я. В.,

учасники справи:

позивач публічне акціонерне товариство Дельта Банк, правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_1 Федяєв Сергій Володимирович

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Федяєва Сергія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2014 року, ухвалене у складі судді Науменко А.В., у приміщенні того ж суду,

по цивільний справі за позовом Публічного акціонерного товариства Дельта Банк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

У С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 120 245,64 гривень та витрат по сплаті державного мита у сумі 1 202,46 гривень.

Підставою звернення із позовом вважає те, що між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 289/ФКВ-07 від 25.07.2007 року, відповідно до якого ТОВ «Український промисловий банк» надав ОСОБА_1 кредит (грошові кошти) у сумі 13 000 доларів США, з розрахунку 11,8% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 25.07.2007 року по 24.07.2012 року, але останній не виконує зобов`язання по договору внаслідок чого виникла заборгованість.

На виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором забезпечується порукою відповідно до укладеного договору поруки №289/ZФПОР-07 від 25.07.2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 , згідно з яким поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником зобов`язаннь за кредитним договором №289/ФВК-07 від 25.07.2007 року.

Відповідно до договору про передачу активів та кредитних зобов`язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку від 30.06.2010, ПАТ «Дельта Банк» є правонаступником Укрпромбанку.

Відповідачі порушили умови повернення суми кредиту, відсотків річних за користування кредитом, та інших платежів, згідно умов, положень та графіку погашення кредиту тому з них підлягає стягнення заборгованість у сумі 120245, 64 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту 96072,98 грн, за відсотками 18867 грн., за комісією 5305,66 грн..

Короткий зміст рішення суду.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2014 року позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задоволено у повному обсязі.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що вважає вимоги позивача про стягнення всієї суми заборгованості обґрунтованими та такими, що відповідають умовам договору та ст.1050 ЦК України.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2014 року по справі № 522/18851/13-ц .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_1 не подавав до суду заяву в якій повністю чи частково визнав би позов позивача. Це грубо порушило права Кравченка при розгляді цієї справи.

Вважає що Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» навмисно написало заяву від імені ОСОБА_1 про визнання позовних вимог, для винесення рішення для уникнення встановлення істини по справі. Вище вказана підстава грубо порушила процес розгляду справи, та має склад злочину передбаченою статтею 358 ККУ.

Під час нарахування заборгованості була невірно обрахована заборгованість за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами, оскільки після направлення їй вимоги про дострокове повернення Кредиту, кредитодавець позбавлений можливості продовжувати нараховувати заборгованість по кредиту за процентами та пенею, що узгоджується з правовою позицією Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі N 444/9519/12 та знайшло своє підтвердження у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 року, відповідно до якої після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Зазначає, що ОСОБА_1 не погоджується із вимогою позивача про стягнення комісії та пені за несвоєчасну її сплату, та зокрема вказав, що відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки за умовами Договору, укладеного між сторонами, кредит надається на споживчі цілі, то особливості регулювання відносин сторін визначається Законом України "Про захист прав споживачів". Однак, доказів того, за надання яких саме послуг позивач нарахував комісію, матеріали справи не містять

Вважає, що діями ПАТ «Дельта Банк» не дотримано вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», зокрема, ч.ч. 1-2, п. 10 ч. 3, ч. 5, 8 ст. 18, ч.ч. 1,2, 6 ст. 19 даного Закону.

Явка сторін

Сторони належним чином повідомлені про місце, час та дату судового засідання, до судового засідання з`явилась представник позивача, заяв про відкладання відповідачі не подавали, що не заважає апеляційному перегляду справи відповідно до ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача в режимі відеоконференції, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 25.07.2007 між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 289/ФКВ-07 від 25.07.2007 року, відповідно до якого ТОВ «Український промисловий банк» надав ОСОБА_1 кредит (грошові кошти) у сумі 13 000 доларів США, з розрахунку 11,8% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 25.07.2007 року по 24.07.2012 року, але останній не виконує зобов`язання по договору внаслідок чого виникла заборгованість.

На виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором забезпечується порукою відповідно до укладеного договору поруки №289/ZФПОР-07 від 25.07.2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 , згідно з яким поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором №289/ФВК-07 від 25.07.2007 року.

Згідно до додатку №1 до кредитний договір № 289/ФКВ-07 від 25.07.2007 року між сторонами встановлено та погоджено графік платежів.

Відповідно до договору про передачу активів та кредитних зобов`язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку від 30.06.2010, ПАТ «Дельта Банк» є правонаступником Укрпромбанку.

Відповідно до розрахунку заборгованість відповідачів за кредитним договором № 289/ФКВ-07 від 25.07.2007 року станом на 26.06.2013 р. складає 120 245 гривен 64 копійки, з яких:

- 96 072,98 грн. загальна заборгованість за тілом кредиту;

- 18 8667,00грн. - заборгованість по відсоткам;

- 5 305,66 грн. заборгованість за комісіями.

Суд першої інстанції за таких обставин вважав вимоги позивача про стягнення всієї суми заборгованості обґрунтованими та такими, що відповідають умовам договору та ст.1050 ЦК України.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин, встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, а тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за відсотками.

Відповідачем не заперечується факт підписання вказаного договору та отримання коштів.

Крім того, апеляційний суд бере до уваги, що відповідач визнав вказаний позов у повному обсязі та не заперечував проти розгляду справи без його участі(а.с.52).

Посилання скаржника що відповідач не писав вказаної заяви не містить будь яких підтверджень, окрім цього стороною відповідача не заявлялось клопотань про проведення експертизи.

У суді першої інстанції було чітко та однозначно визнано позов відповідачем, що відповідало її добровільному волевиявленню та свідчило про повне прийняття нею заявлених позовних вимог. Здійснюючи таку дію, сторона повинна усвідомлювати її значення, а також наслідки, передбачені законодавством.

Проте через десять років після набрання рішенням законної сили, ця ж сторона почала заперечувати проти рішення, стверджуючи про його неправильність та наполягаючи на протилежній правовій позиції. Така різка зміна позиції, особливо через значний проміжок часу, не підкріплена жодними новими, істотними чи об`єктивними підставами, які б могли свідчити про неможливість належного захисту своїх прав у первісному провадженні або про помилковість визнання позову.

У таких обставинах поведінка сторони є внутрішньо суперечливою та не узгоджується з принципами процесуальної добросовісності і послідовності, закріпленими у цивільному процесуальному законодавстві. Сторона, яка спочатку добровільно погоджується з позовними вимогами, а згодом, після значного часу, без достатніх юридичних підстав намагається переглянути власні дії, діє у спосіб, який може бути розцінений як зловживання процесуальними правами.

Така суперечлива процесуальна поведінка не лише підриває стабільність судових рішень, але й ставить під сумнів добру віру сторони, оскільки вона фактично заперечує свої ж попередні дії, на підставі яких суд ухвалив рішення. Судова практика виходить із того, що сторона не може змінювати свою позицію на шкоду інтересам іншої сторони та правовій визначеності, якщо для цього відсутні обґрунтовані та поважні причини.

Твердження скаржника, що заборгованість була обрахована невірно не підтверджена жодними доказами та спростовується наданим розрахунком. Жодних розрахунків відповідач не надав.

На спростування вказаної заборгованості стороною відповідача не надано будь яких доказів, також і не надано контр розрахунків або підтвердження виконання вказаного зобов`язання.

На підставі аналізу матеріалів справи встановлено, що позивачем належним чином подано та долучено докази, які у своїй сукупності підтверджують факт укладення між сторонами договору кредитування. Зокрема, наявні у справі документи свідчать про підписання відповідачем відповідного договору, що засвідчує його волевиявлення щодо отримання кредитних коштів та прийняття на себе зобов`язань, передбачених умовами договору, що не спростовано стороною відповідача.

Крім того, долучені позивачем розрахунки та інші фінансові документи підтверджують факт нарахування та перерахування кредитних коштів на користь відповідача, а також обсяг заборгованості, що виник у зв`язку з невиконанням останнім своїх договірних обов`язків. Матеріали справи містять докази, які засвідчують порушення відповідачем умов кредитного договору, зокрема несвоєчасне або повне ненадання платежів, передбачених графіком погашення заборгованості.

Скаржник безпідставно посилається на абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка набрала чинності значно пізніше, ніж був укладений спірний договір. Станом на 2007 рік зазначена норма не існувала, а отже, її положення не можуть мати зворотної дії в часі.

Правовідносини сторін повинні оцінюватися виключно на підставі законодавства, чинного на момент укладення договору. У 2007 році законодавство не містило заборони щодо встановлення кредитодавцем комісій чи інших платежів за супутні послуги, пов`язані з обслуговуванням кредиту.

Крім того, у договорі чітко визначено вид, зміст та розмір комісії, вказано, які саме послуги надаються кредитодавцем, відповідач особистим підписом підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами договору, включно з комісіями та їх призначенням.

Таким чином, твердження позивача про «незаконність» комісії ґрунтується на неправильному застосуванні матеріального права застосуванні норми, яка не діяла на момент виникнення відповідних зобов`язань та не може регулювати відносини 2007 року. Сам же платіж відповідачем був добровільно погоджений і прямо передбачений договором, тому жодних ознак нікчемності не має.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Клопотання представника відповідач щодо проведення експертизи надійшло до суду після розгляду справи призначеної на 9 годин 15 хвилин о 14 годині 40 хвилин 02.12.2025 року, судова колегія залишає без розгляду.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Федяєва Сергія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2014 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко