28.11.2025 Справа № 363/4485/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2025 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючого судді: - Баличевої М.Б., секретаря Гриб І.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_2 про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ:

05.08.2025 року адвокат Березинець К.Г., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до Вишгородського районного суду Київської області із вказаним позовом в якому просила визнати за ОСОБА_1 , у порядку спадкування за законом, право постійного користування земельною ділянкою, площею 19,94 га, яка розташована на території Димерської територіальної громади Вишгородського району Київської області, надану для організації селянського/фермерського господарства по виробництву сільськогосподарської продукції, кадастровий номер :09:018:0648, яка на підставі державного акту на право постійного користування землею серії КВ ІІ 000016, виданого Вишгородською районною радою народних депутатів від 24.01.1997 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №10, перебувала в постійному користування ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтуванні позову вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача - ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне йому майно, яка складається з земельної ділянки, площею 19,94 га., кадастровий номер :09:018:0648 для організації селянського/фермерського/господарства по виробництву сільськогосподарської продукції, яка розташована на території Литвинівської сільської ради, Вишгородського району Київської області. Вказана земельна ділянка належала померлому ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право постійного користування землею від 24.01.1997 р. серія КВ ІІ 000016. Вказаний Державний акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 10. 25.10.2024 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Мазура Р.Л. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька. Однак, приватний нотаріус, 25 жовтня 2024 року видав позивачу постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з відсутністю документів та реєстрації права власності на ім`я померлого ОСОБА_3 . Представник позивача зазначила, що померлий ОСОБА_3 правомірно набув право користування земельною ділянкою площею 19,94 га, з цільовим призначенням для організації селянського/фермерського/господарства по виробництву сільськогосподарської продукції, кадастровий номер :09:018:0648, а тому відповідно до статті 1216 ЦК України зазначене право переходить до спадкоємця, тобто до позивача, однак у зв`язку з відмовою нотаріуса позивач позбавлений можливості в позасудовому порядку оформити свої спадкові права на земельну ділянку.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 06.08.2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання та витребувано у приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Мазура Руслана Леонідовича копію спадкової справи до майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Витребувані матеріали надійшли до суду 09.09.2025 року.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 03.10.2025 року, за клопотанням представника позивача, залучено ОСОБА_2 до участі у розгляді даної цивільної справи в якості співвідповідача.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13.11.2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та його представник до суду не з`явились, при цьому до суду від представника позивача адвоката Березинець К.Г. надійшла заява в якій розгляд справи просить проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, при цьому надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Співвідповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про визнання позовних вимог, розгляд справи просив проводити за його відсутності.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 08.01.2020 року.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належне йому спадкове майно, а саме на земельну ділянку, площею 19,94 га., кадастровий номер :09:018:0648 для організації селянського/фермерського/господарства по виробництву сільськогосподарської продукції, яка розташована на території Литвинівської сільської ради, Вишгородського району Київської області.

Вказана земельна ділянка належала померлому ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право постійного користування землею від 24.01.1997 р. серія КВ ІІ 000016.

11.06.2020 року ОСОБА_2 звернувся до Приватного нотаріуса Вишгородського нотаріального округу Мазура Р.Л. із заявою №16 про прийняття спадщини після смерті його батька ОСОБА_3 .

На підставі вказаної заяви приватним нотаріусом Вишгородського нотаріального округу Мазуром Р.Л. заведено спадкову справу №004/2020 до майна померлого ОСОБА_3 .

З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №60513299 від 11.06.2020 року вбачається, що за життя ОСОБА_3 заповітів/спадкових договорів не складав.

З довідки №245 виданої 09.06.2020 року сільським головою Литвинівського старостинського округу Вишгородського району Київської області Мургою В.М. вбачається, що ОСОБА_3 дійсно проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 16.08.2000 року по 04.01.2020 року. На момент смерті ОСОБА_3 проживав та був зареєстрований разом з дружиною ОСОБА_4 та сином ОСОБА_1 . Заповіт від імені ОСОБА_3 виконавчим комітетом Литвинівської сільської ради Вишгородського району Київської області не посвідчувався.

03.07.2020 року ОСОБА_4 звернулась до Приватного нотаріуса Вишгородського нотаріального округу Мазура Р.Л. із заявою №20 про відмову від прийняття спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_3 .

11.06.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Приватного нотаріуса Вишгородського нотаріального округу Мазура Р.Л. із заявою №21 про прийняття спадщини після смерті його батька ОСОБА_3 .

25.10.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Приватного нотаріуса Вишгородського нотаріального округу Мазура Р.Л. із заявою №65 про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 19,94 га., кадастровий номер :09:018:0648 для організації селянського/фермерського/господарства по виробництву сільськогосподарської продукції, яка розташована на території Литвинівської сільської ради, Вишгородського району Київської області.

Постановою приватного нотаріуса Вишгородського нотаріального округу Мазура Р.Л. від 25.10.2024 року №182/02-31 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку 19,94 га., кадастровий номер :09:018:0648 для організації селянського/фермерського/господарства по виробництву сільськогосподарської продукції, яка розташована на території Литвинівської сільської ради, Вишгородського району Київської області, у зв`язку з відсутністю документів та реєстрації права власності на ім`я померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 на зазначене спадкове майно.

За змістом ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1, 2, 5 ст. 7 ЗК України 1993 року (в редакції, чинній на час видачі спадкодавцю правовстановлюючого документа на право постійного користування земельною ділянкою) користування землею може бути постійним або тимчасовим.

Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку.

У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності: громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства; сільськогосподарським підприємствам і організаціям; громадським об`єднанням; релігійним організаціям; промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям; організаціям, зазначеним у статті 70 цього Кодексу для потреб оборони; для ведення лісового господарства спеціалізованим підприємствам; житловим, житлово-будівельним, гаражно-будівельним і дачно-будівельним кооперативам; спільним підприємствам, міжнародним об`єднанням і організаціям з участю українських, іноземних юридичних і фізичних осіб, підприємствам, що повністю належать іноземним інвесторам.

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЗК України (в редакції 1993 року) сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗК України (в редакції 1993 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ч. 1 ст. 23 ЗК України (в редакції 1993 року)).

Відповідно до ч.ч. 1-3 с. 56 ЗК України (в редакції 1993 року) для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. За бажанням громадян їм додатково можуть надаватися земельні ділянки у користування. Загальна площа цих ділянок не повинна перевищувати 1 гектара.

Враховуючи наведене вище, ОСОБА_3 за життя на законних підставах набув право постійного користування земельною ділянкою.

01 січня 2002 року набув чинності Земельний кодекс України від 25 жовтня 2001 року.

Згідно ч. 1 ст. 92 вказаного ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які можуть набувати земельні ділянки у постійне користування, визначений у ч. 2 ст. 92 ЗК України. Фізичні особи до вказаного переліку не належать.

Згідно п. 6 розділу X «Перехідні положення» ЗК України громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Разом з тим, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 22 вересня 2005 року у справі № 5 - рп/2005 визнав неконституційними положення п. 6 розділу X «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення у зв`язку з тим, що через відсутність встановленого порядку переоформлення права власності або оренди та унеможливлення безоплатного проведення робіт із землеустрою і виготовлення технічних матеріалів та документів для переоформлення права постійного користування земельною ділянкою на право власності або оренди в строки, визначені Кодексом, суперечить положенням частини четвертої статті 13, частини другої статті 14, частини третьої статті 22, частини першої статті 24, частин першої, другої, четвертої статті 41 Конституції України.

Також Конституційний Суд України у вказаному рішенні зазначив, що стаття 92 ЗК України обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення осіб.

Згідно правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18, відповідно до частини першої ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Стаття 22 ЗК Української РСР від 22.06.1993 року (чинного на час видачі державного акта) встановлювала, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 вказав, що стаття 92 ЗК України не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення осіб (Постанова Кабінету Міністрів від 2 квітня 2002 року № 449 (чинна до 23 липня 2013 року).

Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні.

Разом із тим, відповідно до статті 141 ЗК України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; г) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

За приписами статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом. Така позиція відповідає висновку, викладеному в Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005.

Згідно правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).

Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 22.06.1993 року, а також стаття 141 3К України від 25 жовтня 2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.

Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини.

Згідно положень Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1219 ЦК України передбачено, що не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що згідно із загальнодозвільним принципом правового регулювання, який поширюється на сферу правомірних приватних відносин (зокрема, на відносини спадкування), дозволено те, що не заборонено законом.

Можливість спадкування права постійного користування земельною ділянкою, як і права довічного успадковуваного володіння нею, забезпечує сталість цивільного обороту й уникнення ситуацій, за яких можливий необґрунтований перерозподіл земельних ділянок і прав на них.

Право постійного користування (на підставі відповідного Державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.

Таким чином, належне ОСОБА_3 право постійного користування земельною ділянкою площею 19,94 га, яка розташована на території Димерської територіальної громади Вишгородського району Київської області, надану для організації селянського/фермерського господарства по виробництву сільськогосподарської продукції, кадастровий номер :09:018:0648, увійшло до складу спадщини після його смерті та може успадковуватися на загальних підставах.

Як зазначено у ст. 1223 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом, а в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини - за законом.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 цього Кодексу).

Відповідно до положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Згідно з частинами 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину.

Згідно зі статтями 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини (п. "г" частини 1 статті 81 ЗК України).

Під час розгляду справи судом встановлено, що спадкоємцями померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 є його сини: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який подав до суду заяву про визнання позову, тим самим не заперечуючи, що визнання права постійного користування земельною ділянко, що належала його батьку виключно за позивачем ОСОБА_1 .

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Частиною 3 статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання права.

Оскільки судом достовірно встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 та спадкоємцем його майна за законом, який звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, тобто прийняв її, натомість нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документу на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_3 , відтак позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст.4, 10-13, 258-268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , у порядку спадкування за законом, право постійного користування земельною ділянкою, площею 19,94 га, яка розташована на території Димерської територіальної громади Вишгородського району Київської області, надану для організації селянського/фермерського господарства по виробництву сільськогосподарської продукції, кадастровий номер :09:018:0648, яка на підставі державного акту на право постійного користування землею серії КВ ІІ 000016, виданого Вишгородською районною радою народних депутатів від 24.01.1997 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №10, перебувала в постійному користування ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08.12.2025 року.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Вишгородським РВ ГУ МВС України 31.03.1998 року, місце реєстрації: АДРЕСА_2 ).

Відповідач: Димерська селищна рада Вишгородського району Київської області (, адреса: 07330, Київська область, Вишгородський район, смт. Димер, вул. Соборна, буд. 19).

Співвідповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_3 ).

Головуючий: М.Б.Баличева