Номер провадження: 22-ц/813/3054/25
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М. В.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3

на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 28 березня 2024 року, постановлену Київським районним судом м. Одеси у складі: судді Гниличенко М.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

Предметом апеляційного перегляду є ухвала Київського районного суду м. Одеси від 28 березня 2024 року, якою заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Рибака Андрія Вікторовича про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задоволено.

Накладено арешт на: - земельну ділянку, площею 0,0383 га, кадастровий номер :41:003:0045, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 215,8 кв.м., житловою площею 96,8 кв.м (кадастровий номер земельної ділянки :41:003:0045);

- земельну ділянку, площею 0,0231 га, кадастровий номер :41:003:0057, за адресою АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку, площею 0,048 га, кадастровий номер :41:003:0065, за адресою АДРЕСА_1 ;

- самочинно збудований будинок, що перебуває на земельній ділянці, площею 0,0231 га, кадастровий номер :41:003:0057, за адресою АДРЕСА_1 .

Заборонено органам державного архітектурно-будівельного контролю здійснювати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації щодо самочинно збудованого будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває на земельній ділянці, площею 0,0231 га, кадастровий номер :41:003:0057.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 в особі свого представника Мацея Анатолія Михайловича просила ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 28 березня 2024 року скасувати та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Доводами апеляційної скарги є те, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин. Скаржник вважає, що позивач не довів жодними доказами існування реальної загрози відчуження спірного майна, відповідачка ОСОБА_4 сама не знімалася та не знімала своїх малолітніх дітей з реєстрації місця проживання, відсутні докази того, що спірне майно виставлено на продаж, а тому, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для забезпечення позову у цій справі. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції не врахував того, що без вжиття заходів забезпечення позову відповідачка не має можливості відчужити спірне майно, оскільки знаходиться за кордоном.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

У судове засіданні 25.11.2025 сторони, належно повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися, зокрема: позивач, відповідач повідомлені у відповідності до вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК України, оскільки представники позивача ОСОБА_1 адвокат Рибак А.В., відповідачки ОСОБА_3 судові повістки на 25.11.2025 о 14.10 год отримали в електронних кабінетах підсистеми «Електронний суд» 27.10.2025, що підтверджується довідками про доставку електронного документа (а.с. 32, 32зв), що в силу положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи.

Крім того, участь представника позивачки була забезпечена судом в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів ухвалою суду від 11.09.2025 про призначення відеоконференції з використанням власних технічних засобів, в якій йому роз`яснено правила ч. 5 ст. 212 ЦПК України, копію ухвали ним отримано в Електронному кабінеті 12.09.2025, з урахуванням вимог ч. 5 ст. 212 ЦПК України, згідно з якою ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву, натомість на зв`язок зі апеляційним судом не вийшов.

Справа перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду з листопада 2024 року, апеляційне провадження відкрито 06.12.2024, передбачений частиною першою статті 371 ЦПК України строк розгляду справи апеляційної скарги сплинув 05.01.2025, у той час коли правом на справедливий судовий розгляд у відповідності до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, складовою якого є розумність строків розгляду справи, наділені всі учасники справи, у тому разі і позивач.

Участь відповідачки ОСОБА_4 та її представника в суді апеляційної інстанції не визнавалася судом обов`язковою. Свої міркування щодо позовних вимог та законності ухвали суду першої інстанції представником відповідачки висловлено у першій заяві по суті справи на стадії апеляційного перегляду - в апеляційній скарзі.

Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Обставини, які б перешкоджали розглянути справу за відсутності сторін, а також необхідності їх безпосередньої явки до суду, відсутні, і відповідач, як ініціатор судового провадження в суді апеляційної інстанції, має демонструвати готовність на всіх етапах такого брати участь у судових процедурах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу за доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

22.03.2024 представник позивача ОСОБА_1 адвокат Рибак А.В. звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 , в якій просить поділити спільне сумісне майно подружжя наступним шляхом: визнати за ОСОБА_4 , ОСОБА_1 право спільної часткової власності по частки за кожним на: земельну ділянку, площею 0,0383 га, кадастровий номер :41:003:0045, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 215,8 кв.м, житловою площею 96,8 кв.м (кадастровий номер земельної ділянки :41:003:0045); земельну ділянку, площею 0,0231 га, кадастровий номер :41:003:0057, за адресою АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, площею 0,048 га, кадастровий номер :41:003:0065, за адресою АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_4 право власності на автомобіль «Тоуоtа», моделі «RAV-4 Нуbrid», 2021 р.в., д/н НОМЕР_1 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки «Нуundai», моделі «Іоniq 5», державний номерний знак НОМЕР_2 .Стягнути з ОСОБА_1 компенсацію, що полягає в різниці вартості автомобілів в розмірі 179447,1 гривень. Визнати за ОСОБА_4 , ОСОБА_1 право спільної часткової власності по частки за кожним на будівельні матеріали і конструктивні елементи, що у своїй сукупності становлять конструкцію будинку, що перебуває на земельній ділянці, площею 0,0231 га, кадастровий номер :41:003:0057, за адресою АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_4 , ОСОБА_1 права замовників будівництва самочинно збудованого будинку, що перебуває на земельній ділянці, площею 0,0231 га, кадастровий номер :41:003:0057, за адресою АДРЕСА_1 , з правом подальшого введення будинку до експлуатації на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_1 у встановленому законом порядку.

Одночасно з позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту, встановлення заборони суб`єктам державної реєстрації прав здійснювати будь-які реєстраційні дії відносно: земельної ділянки, площею 0,0383 га, кадастровий номер :41:003:0045, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 215,8 кв.м, житловою площею 96,8 кв.м (кадастровий номер земельної ділянки :41:003:0045); земельної ділянки, площею 0,0231 га, кадастровий номер :41:003:0057, за адресою АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, площею 0,048 га, кадастровий номер :41:003:0065, за адресою АДРЕСА_1 ; самочинно збудованого будинку, що перебуває на земельній ділянці, площею 0,0231 га, кадастровий номер :41:003:0057, за адресою АДРЕСА_1 . Заборонити органам державного архітектурно-будівельного контролю, здійснювати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації щодо самочинно збудованого будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває на земельній ділянці, площею 0,0231 га, кадастровий номер :41:003:0057.

Заяву обґрунтовано тим, що не вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту, може призвести до відчуження спірних об`єктів нерухомості на користь третіх осіб, що по-перше, ускладнить виконання рішення суду, по-друге, порушить права третіх осіб в частині придбання майна, що обтяжено судовим спором, по-третє, ускладнить виконання рішення суду у разі можливого задоволення позовних вимог, оскільки виконати вказане рішення суду, з огляду на заявлені позовні вимоги, може включно користувач земельної ділянки.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з положень ст. 150, 151 ЦПК України та того, що вищезазначене майно є спірним по справі, такі заходи забезпечення позову відповідають та співмірні заявленим вимогам, є необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення, вони носять тимчасовий характер і зберігають свою дію до фактичного виконання рішення суду, яким закінчується вирішення спору по суті.

Колегія суддів погоджує вказані висновки суду та не знаходить підстав для скасування чи зміни такого судового рішення за доводами апеляційної скарги.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також заборона вичиняти певні дії.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Подібних висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 р. по справі № 914/1570/20 вказано, що «…важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Таким чином питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити припущення про ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову.

Апеляційний суд враховує, що при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі, зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Суд першої інстанції встановив, що між сторонами виник майновий спір щодо поділу майна подружжя, врахував фактичні обставини справи та зміст позовних вимог ОСОБА_1 , існування ризику відчуження співвідповідачем ОСОБА_4 нерухомого майна, титульним власником якого вона є. Тому зробив обґрунтований висновок про необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на таке майно, оскільки у випадку його відчуження це може ускладнити або унеможливити виконання судового рішення про стягнення боргу у разі задоволення судом його позовних вимог до відповідачки ОСОБА_4 .

Звертаючись до апеляційного суду із скаргою, відповідачка не спростувала доводів позивача, що за обставин цієї справи такий захід забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами. Водночас відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження прав ОСОБА_4 , оскільки нерухоме майно, на яке накладений арешт, залишається в її володінні та користуванні.

Апеляційний суд не вбачає підстав для спростування такого висновку суду першої інстанції, оскільки не підлягає доведенню існування реальної загрози відчуження спірного майна відповідачкою як титуальним власником, а посилання в апеляційній скарзі на те, що вона не знімалася з реєстраційного обліку в спірному житлі та не знімала з обліку своїх неповнолітніх дітей також жодним чином не спростовує наведену у відповідачки можливість.

Посилаючись на не співмірність застосованого заходу у вигляді арешту майна, відповідачка не довела такого, а її посилання на відповідну судову практику Верховного Суду є помилковим та власним тлумаченням наведеного.

Як і посилання в скарзі на перебування заявниці за кордоном як неможливість розпорядитися спірним майном також не заслуговує на увагу, оскільки відчуження нерухомого майна внормовано і без особистої участі власника.

Також колегія суддів зауважує, що арешт майна, як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у cправі № 908/2382/21, Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2024 року у справі № 504/3408/22 (провадження № 61-18041св23)).

Арешт віднесений до видів обтяжень речових прав на нерухоме майно, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості (пункт 4 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Отже, арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним.

Проте, за обставинами справи позивач просив накласти арешт на спірне майно, а також заборонити органам державного архітектурного-будівельного контролю здійснювати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації щодо самочинно збудованого будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває на земельній ділянці площею 0.0231 га, кадастровий номер: :41:003:0057, і вказане не охоплюється арештом вищезазначеного майна.

За таких обставин, враховуючи предмет спору у цій справі, є необхідним і співмірним додатково забороняти вказаному органу вчиняти реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації, оскільки вказані дії у разі їх здійснення ускладнять виконання можливого рішення суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву позивача в цій частині, вірно врахував, що при використанні механізму забезпечення позову позивачем належним чином обґрунтовано підстави застосування та доцільності вжиття кожного з таких заходів.

Крім того, Верховний Суд зазначає, що суд може одночасно застосувати арешт та заборону на вчинення реєстраційних дій, оскільки ці заходи є різними видами забезпечення позову і можуть застосовуватися одночасно для забезпечення збереження майна та запобігання його відчуженню. (Постанова Касаційного цивільного суду ВС від 25.07.2024 у справі № 565/1607/23).

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 28 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 25 листопада 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький