ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 639/2226/24
Номер провадження 22-ц/818/3166/25;
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 березня 2025 року та на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 квітня 2025 року в складі судді Рубіжного С.О. по справі № 639/2226/24 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Друга Харківська міська державна нотаріальна контора про визначення часток у спільній сумісній власності, визнання права власності на часту квартири в порядку спадкування за законом та заповітом, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2024 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Друга Харківська міська державна нотаріальна контора про визначення часток у спільній сумісній власності, визнання права власності на часту квартири в порядку спадкування за законом та заповітом.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , чоловік ОСОБА_2 та вітчим ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина.

22 грудня 2015 року за життя ОСОБА_4 склав заповіт на користь ОСОБА_3 , якому заповів все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право.

21 грудня 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

Спадщину після смерті прийняла ОСОБА_2 як дружина спадкодавця, яка перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі з 21 грудня 2018 року та ОСОБА_3 , як спадкоємець за заповітом.

До складу спадщини також увійшло нерухоме майно, а саме 1/2 частина квартира АДРЕСА_1 .

Однак, оформити свої спадкові права на вказану квартиру вони не мають можливості, оскільки квартира перебуває у спільній власності спадкодавця ОСОБА_4 та його колишньої дружини - ОСОБА_1 , частки співвласників не визначені та ОСОБА_1 відмовляється добровільно надати згоду на виділ права власності на 1/2 частку цієї квартири на ім`я її колишнього померлого чоловіка, ОСОБА_4 .

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили визначити, що частка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 , яка є спадковим майном, становить 1/2.

- Визнати за ОСОБА_2 , право власності на 1/8 частку квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

- Визнати за ОСОБА_3 , право власності на 3/8 частки квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

29 травня 2024 року ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, в якому просила закрити провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 , відповідно до п.3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, а також відмовити у задоволені позивних вимог у зв`язку із спливом строку позовної давності.

Відзив мотивовано тим, що рішенням суду від 08 травня 2012 року шлюб між нею та ОСОБА_4 розірвано. Спір щодо поділу спільного майна (спірної квартири по АДРЕСА_2 ) був предметом судового розгляду ще у 2015 році під час розгляду справи 2/639/1091/15, а також за участю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як спадкоємцями у справі 639/408/21, позов в якій було пред`явлено в січні 2021 році.

Оспорювана квартира з моменту розірвання шлюбу у 2012 році знаходилася в її користуванні за домовленістю з ОСОБА_4 , оскільки була придбана за її особисті кошти. ОСОБА_4 не заперечував та не оспорював рішення суду по справі 2/639/1091/15, тобто був обізнаний про можливе порушення його прав. Станом на час його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 строк позовної давності був пропущений, і відповідно для його спадкоємців також вказане право вже відсутнє.

Також позивачі приймали участь в справі 639/408/21, яка перебувала в провадженні суду з 22 січня 2021 року (дата подання позову) по 30 січня 2023 року (ухвалення рішення по справі), предметом розгляду був обсяг спадкового майна ОСОБА_4 . Про можливі порушення прав позивачам було відомо з вказаної позовної заяви, проте з цим позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду 30 квітня 2024 року, що свідчить про пропуск ними строку позовної давності.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/8 частку квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_3 , право власності на 3/8 частки квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 1285 гривень 15 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 3855 гривень 44 копійки.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира є спільним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , належить вказаним особам в рівних частках, що встановлено заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 серпня 2015 року. 1/2 частина вказаної квартири входить до складу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_4 та успадкована позивачами, а тому наявні підстави для задоволення позову в частині визнання права власності. Позовної вимоги про визначення часток у спільному сумісному майні задоволенню не підлягають у зв`язку з їх неефективністю, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи ОСОБА_4 , який не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності. Суд першої інстанції не вбачав підстав для закриття провадження на підставі ст. 255 ЦПК України, оскільки мирова угода, що укладена щодо нерухомого майна та для завершення судових справ, не затверджена ні нотаріально, а ні в судовому порядку.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 квітня 2025 року відмовлено в ухваленні додаткового рішення за заявою ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що рішенням суду спір вирішено на користь позивачів, у частині визнання частки у праві спільної сумісної власності за померлим відмовлено з підстав обрання неналежного способу захисту, а не з підстав обґрунтування заперечень стороною відповідача, а тому суд першої інстанції не вбачав підстав для ухвалення додаткового рішення.

На вказані судові рішення 14 квітня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чернишова Оксана Юріївна, через систему «Електронний суд» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вирішуючи спір, суд першої інстанції не взято до уваги, що питання визнання права власності в порядку спадкування вже було предметом судового розгляду по справі № 639/3161/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та 04 грудня 2023 року провадження по справі закрито у зв`язку з відмовою від позову, що виключає повторне звернення до суду з цим питанням.

Відмова ОСОБА_3 від позову по справі № 639/3161/21 обумовлена тим, що між усіма сторонами декількох судових справ, що були відкриті після смерті ОСОБА_4 , а саме між : ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 03 листопада 2023 року з метою мирного врегулювання спору щодо спірного майна підписано мирову угоду стосовно всіх судових справ.

Вказаною мировою угодою було визначено , що «Також ОСОБА_1 повністю належить та не є спадковим майном після смерті ОСОБА_4 двокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_1 загальною площею 52,4 кв. м. житловою площею 28,4 кв.м. придбана за договором купівлі-продажу від 26 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О. за реєстровим № 2991». Копія мирової угоди додана до відзиву від 29 травня 2024 року. Під час укладення даної мирового угоди всі сторони діяли свідомо та цілеспрямовано бажали реального настання наслідків вказаного договору, в подальшому здійснюючи дії, направлені на його виконання.

Всі примірники мирової угоди були підписані одночасно в присутності всіх сторін, ніхто бажання нотаріально посвідчити вказану угоду не виявляв. Оскільки дана угода передбачала певний порядок дій і станом на день підписання 03 листопада 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ще не були «власниками нерухомого майна», таке право вони набули шляхом отримання нотаріальних свідоцтва про право на спадщину від 29 лютого 2024 року та від 09 березня 2024 року, тому необхідність нотаріального посвідчення угод щодо нерухомого майна не розповсюджувалося на дану мирову угоду на момент її укладення та підписання.

Також просила застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки про існування порушення даного права позивачам було відомо з часу смерті спадкодавця.

Щодо витрат на правничу допомогу, то наявність неналежного способу захисту позивачами ніяк не впливає на наявність договірних відносин між адвокатом та її клієнтом.

Нею було надано належні, допустимі, достатні та достовірні докази щодо підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з позивача на її користь, оскільки суд частково задовольнив позовні вимоги.

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву не скористалися.

У судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 04 грудня 2025 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_2 отримано 12 червня 2025 року (т. 1, а.с. 234).

Адвокатом Бреславець Мариною Григорівною, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , отримано 05 червня 2025 року в електронному кабінеті (т. 1, а.с. 227).

ОСОБА_3 отримано 12 червня 2025 року (т. 1, а.с. 236).

ОСОБА_1 отримано 13 червня 2025 року (т. 1, а.с. 238).

Чернишовою Оксаною Юріївною, адвокатом, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , отримано 05 червня 2025 року в електронному кабінеті (т. 1, а.с. 229).

Другою Харківською міською державною нотаріальною конторою отримано 05 червня 2025 року в електронному кабінеті (т. 1, а.с. 228).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що з 30 січня 1997 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 26 квітня 2012 року (том 1, а.с. 20).

26 грудня 2011 року подружжям набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на вказане майно зареєстровано за ОСОБА_1 (том 1, а.с. 21, 22).

Відповідно до п. 7 цього договору чоловік покупця, ОСОБА_4 , надав згоду на купівлю вищезазначеної квартири його дружиною, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О. 26 грудня 2011 року за реєстровим № 2990 (том №1 а.с. 21).

21 грудня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб (том 1, а.с. 16).

19 травня 2020 року позивач ОСОБА_2 отримала право на пенсію (том 1, а.с. 18).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер ( том 1, а.с. 12).

За життя ОСОБА_4 склав заповіт, відповідно до якого все належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що за законом він матиме право заповів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1, а.с. 14, 15).

Після смерті ОСОБА_4 із заявами про прийняття спадщини після його смерті звернулись:

11 листопада 2020 року- ОСОБА_6 (син спадкодавця);

15 грудня 2020 року - ОСОБА_3 (спадкоємець за заповітом);

15 грудня 2020 року - ОСОБА_2 (дружина спадкодавця) ( том 1, а.с. 80, 81, 82).

29 лютого 2024 року ОСОБА_2 видано свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 на 1/8 частину квартири за адресою АДРЕСА_3 та на 1/8 частини квартири за адресою АДРЕСА_4 (том 1, а.с. 106, 108).

29 лютого 2024 року свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 видану ОСОБА_3 , а саме - на 3/8 частин квартири за адресою АДРЕСА_3 та на 3/8 частин квартири за аддресою АДРЕСА_4 (том 1, а.с. 107,109).

09 березня 2024 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 видано свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину автомобіля MITSUBISHI CHARISMA, по 1/8 частин та 3/8 частини відповідно (том 1, а.с. 120, 121).

Постановою державного нотаріуса Другої Харківської міської державної нотаріальної контори від 07 березня 2024 року позивачам було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом та за законом на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 на їх імена, оскільки квартира перебуває у спільній власності спадкодавця ОСОБА_4 та його колишньої дружини - ОСОБА_1 , яка відмовляється надати згоду на виділ права частки (том 1 а.с. 113-115).

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Діяльність суду при здійсненні судочинства в цивільних справах відбувається у чіткій послідовності, визначеній нормами ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тлумачення пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав. Вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що «за пунктом 3 частини 1 статті 255 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом із тим, не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

Повторне звернення з тими самим вимогами з тих самих підстав фактично свідчить про намагання домогтися нового слухання справи та нового її вирішення, що не відповідає принципу юридичної визначеності та суперечить положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні ЄСПЛ від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України», заява № 48553/99, а також у рішенні ЄСПЛ від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, зазначено, що існує усталена практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначали, що вони є спадкоємцями ОСОБА_4 , які у встановленому законом порядку прийняли спадщину, до складу якого входить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 . Вказана квартира була придбана під час перебування ОСОБА_4 з ОСОБА_1 у шлюбі, проте остання відмовляється добровільно надати згоду на виділ частки померлого

Як вбачається з матеріалів справи у 2021 році ОСОБА_3 звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Друга Харківська державна нотаріальна контора в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Харкова від 04 грудня 2023 року по справі 639/3161/21, з урахуванням ухвали від 07 грудня 2023 року, закрито провадження по справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Друга Харківська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування (том 1, а.с. 156-157).

Як вбачається із ухвали 15 листопада 2023 року ОСОБА_3 було подано заяву про закриття провадження у даній справі у зв`язку з укладенням між сторонами мирової угоди.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа Друга Харківська міська державна нотаріальна контора про визначення часток у спільній сумісній власності, визнання права власності на часту квартири в порядку спадкування за законом та заповітом.

Предметом позову в частині вимог ОСОБА_3 у цій справі є: Визнання за ОСОБА_3 право власності на 3/8 частки квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 посилався на ті самі обставини, що й у справі № 639/3161/21, а саме - наявність заповіту та належність частки у спільному сумісному майні подружжя ОСОБА_7 .

Тобто, вказаний спір вже перебував у провадженні суду, в якому позивач подав заяву про відмову від позову, тобто, розпорядився процесуальними правами на власних розсуд.

За таких обставин, оскільки підстави і предмет позову у справі № 639/3161/21 є ідентичними підставам та предмету позову у цій справі, судова колегія вважає, що провадження у частині позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на 3/8 частки квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_4 підлягає закриттю.

Щодо іншої частини позовних вимог судова колегія керується таким.

Згідно із частиною 1 статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України).

Згідно з частиною 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина 1 та 2 статті 1220 ЦК України).

У частинах 1 та 2 статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини 1 статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина 1 статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За частиною 1 статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Відповідно до частини 1 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Зважаючи, що спірна квартира є спільним сумісним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 входить до складу спадщини та ОСОБА_2 має право на обов`язкову часту в цьому майні, що становить 1/8 частини вказаної квартири.

Заперечення відповідачки щодо врегулювання спору мирним шляхом, а саме укладанням мирової угоди, обґрунтовано не взято до уваги судом першої інстанції та не приймаються судовою колегією.

Відповідно до ст. 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу. До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії. Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі.

Відповідно до ч. 4, 5 статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Матеріали справи свідчать, що мирова угода, на яку посилається відповідачка, укладена у простій письмовій формі .

Між тим, зважаючи, що мирова угода стосується нерухового майна, судова колегія погоджується з висновками суду за відсутності її нотаріального посвідчення чи затвердження у судовому порядку, відсутні підстави вважати, що вона створює юридичні наслідки для сторін.

Також, судова колегія наголошує, що провадження у справі № 639/3161/21 було закрито саме у зв`язку з відмовою від позову, а не внаслідок укладання мирової угоди.

Щодо доводів про пропуск строку позовної давності, то суд керується таким.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

При цьому, відповідно до частин 1 та 5 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо, що відповідає висновкам викладеним Верховним Судом у постанові від 19 квітня 2023 року по справі 444/2343/1.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 вказує, що квартира АДРЕСА_1 була предметом спору між нею та ОСОБА_4 , з цього часу сторонам було відомо про порушення прав.

Заочним рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 серпня 2015 року по справі № 639/2314/15-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про виділ майна задоволено частково. Проведено розподіл спільного сумісного майна подружжя та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину чотирикімнатної квартири АДРЕСА_5 . Визначено за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ідеальні частки в автомобілі марки МITSUBISHI Carizma, 2002 року випуску державний номер НОМЕР_1 вартістю 130 967 грн по 1/2 частині за кожним без його реального розподілу та залишити вказаний автомобіль у їх спільній частковій власності. У іншій частині позовних вимог відмовлено за їх необґрунтованості.

Як вбачається з вказаного судового рішення ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про виділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя та просила виділити їй чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_5 та двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , зобов`язати відповідача сплатити 1/2 частину вартості автомобіля МITSUBISHI Carizma, 2002 року випуску державний номер знак НОМЕР_1 , тобто 65483 грн, а також стягнути витрати на проведення оцінки майна - 1400 грн та судовий збір - 3775 грн 80 коп.

Судовим розглядом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 30 січня 1997 року по 08 травня 2012 року. Під час шлюбу подружжям на спільні сумісні кошти придбано декілька об`єктів нерухомого майна, серед яких двокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_1 загальною площею 52,4 кв.м., житловою 28,4 кв. м. вартістю 547 999 грн на ім`я позивачки, за договором купівлі-продажу від 26 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О. за реєстровим № 2991. З огляду на викладене, три двокімнатні квартири належать сторонам у рівних частинах. Оскільки відповідач не надав згоду на запропонований позивачкою варіант розподілу спільного майна та в кожній квартирі йому належить половина об`єкта нерухомості, а законодавством не передбачена можливість обміняти його право власності на частину квартир за рахунок надання йому, без його згоди, іншої частини, суд не вбачав підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та в межах позовних вимог за нею визнав право власності на 1/2 частину приватизованої чотирикімнатної квартири (том 1, а.с.174-175).

Між тим, ОСОБА_2 , не була учасником справи ані у вказаному провадженні, ані у справі за позовом ОСОБА_3 про визнання права власності у поряду спадкування.

За таких обставин відсутні підстави беззаперечно вважати, що позивачці було відомо про порушення її прав ще у 2015 році або у 2021 році. Тому підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності відсутні.

Отже, підстав для скасування рішення в цій частині не вбачається.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то суд керується таким.

Судом встановлено, що 16 травня 2024 року між адвокатом Чернишовою Оксаною Юріївною та ОСОБА_1 був укладений договір про надання правової (правничої) допомоги б/н (том 2, а.с.132).

На підтвердження виконаних робіт, надано Додаток № 1 до договору про надання правової (правничої) допомоги б/н від 16 травня 2024 року, відповідно до якого гонорар адвокату визначається у такому розмірі: -консультація, опрацювання правової бази, що регулює відносини між позивачем та відповідачем, формування правової позиції по веденню справи формування переліку необхідних доказів для позовної заяви 500,00 грн; -складання відзиву 5000,00 грн; складання клопотання про витребування доказів та інших клопотань процесуального характеру 2000,00 грн; представництво інтересів клієнта в Жовтневому районному суді м. Харкова по справі № 639/2226/24 - 2000,00 грн судове засідання (том 2 а.с. 133).

Згідно з актом виконаних робіт від 29 травня 2024 року адвокатом надано послуги на суму 7500 грн, а саме - консультація, опрацювання правової бази - 500 грн, складання відзиву - 5000 грн, складання клопотання про витребування доказів та інших клопотань процесуального характеру - 2000 грн (том 2, ас. 133 зворот).

Відповідно до акту виконаних робіт № 2 від 14 березня 2025 року представництво інтересів клієнта в Жовтневому районному суді м. Харкова по справі № 639/2226/24 - 5 судових засідань на суму 10 000,00 грн (том 2, а.с.134).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 12 від 29 травня 2024 року ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги б/н від 16 травня 2024 року сплачено 7500,00 грн (том 2, зворот а.с. 134).

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, визначеному частиною 2 цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Як установлено в частині 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) та постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Частинами 1, 2 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (пункти 133-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

Відповідні висновки щодо того, що фактичними витратами на правову допомогу є, в тому числі, витрати, оплата яких буде здійснена в майбутньому ЄСПЛ виклав, зокрема, у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03, пункт 106).

Зважаючи, що позовні вимоги задоволено частково, а саме щодо вимог ОСОБА_2 , позов в частині вимог ОСОБА_3 залишено без задоволення, то судова колегія вважає, що наявні підстави для стягнення судових витрат з ОСОБА_3 .

Оцінюючи пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги рівень складності, обсяг підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, виходячи із засад розумності та справедливості, судова колегія вважає, що стягненню підлягає 10000 грн витрат на правничу допомогу.

Отже , ухвала Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 квітня 2025 року підлягає скасуванню, а заява про стягнення витрат на правничу допомогу задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Під час подання позовної заяви ОСОБА_2 сплачено 3669,94 грн (том 1, а.с. 1, ОСОБА_3 - 4612,45 грн (том 1, а.с.2).

Ціна позову склала 514 059,00 грн, а тому судом першої інстанції стягнуто виходячи з судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 5140,59 грн, а саме1285,15 грн на користь ОСОБА_2 та 3855,44 грн на користь ОСОБА_3 .

При зверненні до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 сплачено 6653,19 грн судового збору, з яких 6168,71 грн - стосовно рішення суду, 484,48 грн - стосовно ухвали суду (том 2, а.с. 217, 220).

Апеляційну скаргу задоволено частково, а саме щодо позовних вимог ОСОБА_3 , який просив визнати право власності на 3/8 частини спадкового майна. Іншим позивачем заявлено про визнання права власності на 1/8 частин. Отже, позовні вимоги позивачів співвідносяться як 3:1 (всього 4 частки).

Зважаючи, що апеляційну скаргу задоволено частково, а саме щодо позовних вимог ОСОБА_3 , відповідачці має бути компенсовано 6168,71 : 4 х 3 = 4626,54 грн та 242,24 грн, а всього - 4868,78 грн.

Отже, на підставі частини 10 статті 141 ЦПК України відповідачці має бути компенсовано 4868,78 грн судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 березня 2025 року у частині вирішення спору щодо позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності скасувати.

Провадження у справі за позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Друга Харківська міська державна нотаріальна контора про визначення часток у спільній сумісній власності, визнання права власності на часту квартири в порядку спадкування за заповітом закрити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 РНОКПП НОМЕР_3 ) 4868 (чотири тисячі вісімсот шістдесят вісім) грн 78 коп. судового збору.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 квітня 2025 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 10 000 (десять тисяч)грн витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 08 грудня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук