ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8180/25 Справа № 188/466/18 Суддя у 1-й інстанції - Бурда П. О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2025 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (суддя першої інстанції (Бурда П.О.),

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 14.04.2010 року у розмірі 117 000,00 грн. станом на 13.02.2018 року, яка складається з наступного: 9703,30 грн. заборгованість за кредитом, 107296,70 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом.

Заочним рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2018 року позовні вимоги задоволено.

У лютому 2021 року ОСОБА_1 , звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду від 30 липня 2018 року.

Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2021 року скасовано заочне рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2018 року та призначено справи до розгляду.

1 квітня 2021 року від АТ КБ «ПриватБанк» до місцевого суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій банк просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 35636,94 грн.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2025 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , та через свого представника Рибалку О.С. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Скарга мотивована тим, що відповідач не погоджувався зі встановленим у договорі строком позовної давності у 50 років.

ОСОБА_2 просила рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Від представника АТ КБ «ПриватБанк» - Мельникової Я.В., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначила, що Банком строк позовної давності пропущено не було, просила оскаржуване рішення суду залишити без змін

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено,що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами,якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі ціна позову становить 35636,94 грн. тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму (3028х30 =90840), а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.04.2010 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг позивачем АТ КБ «ПриватБанк», згідно з якою позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості.

Відповідач умов договору та вимог закону не дотримувався, внаслідок чого згідно з розрахунком, наданим позивачем, станом на 01 квітня 2021 року за ним утворилася заборгованість перед позивачем в розмірі 35 636,94 грн., яка складається з такого: 9 703,30 грн заборгованість за тілом кредиту; 3 686,70 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 22 246,94 грн. заборгованість по пені.

Мотивована оцінка доводів учасників справи.

Відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість, яку він добровільно не виплачує, і позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу і штрафних санкцій за кредитним договором.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що у відповідача перед позивачем існує заборгованість, яка ним добровільно не сплачується.

Апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Як було встановлено матеріалами справи, що 14.04.2010 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг позивачем АТ КБ «ПриватБанк», згідно з якою позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості.

Згідно довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна «30 днів пільгового періоду, з відповідачем було узгоджена базова % ставка в місяць. 3%, розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, комісію за зняття готівки - 4% та процентну ставка на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування 4,5%.

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування картки ОСОБА_1 , останньому було 14.04.2010 рок кредитний ліміт у розмірі 1000 грн., та того ж дня відбувся старт карткового рахунку з відповідною карткою № НОМЕР_1 .

12.09.2010 року кредитний ліміт було збільшено до 2600 грн, та у подальшому 27.05.2011 року було збільшено до 10000,00 грн.

Також згідно наданої Банком довідки, відповідач отримував кредитну картку № НОМЕР_1 , зі строком дії картки до останнього дня 10.2013 року.

При зверненні до суду із позовом у квітні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» заявляло вимоги про стягнення з відповідача на свою користь 117000,00 грн., з яких 9703,30 заборгованість за кредитом, 107296,70 грн. заборгованість за відсотками.

Заочним рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2018 року позовні вимоги задоволено.

У лютому 2021 року ОСОБА_1 , звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду від 30 липня 2018 року.

Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2021 року скасовано заочне рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2018 року та призначено справи до розгляду.

1 квітня 2021 року від АТ КБ «ПриватБанк» до місцевого суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій банк просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 35636,94 грн.

Також до заяви про зменшення розміру позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надано розрахунок заборгованості за основною карткою ОСОБА_1 № НОМЕР_2 за період з 01.04.2010 року по 09.03.2021 року із заборгованістю у розмірі 35636,94 грн. (т.1 а.с.137-150).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Статтею 261 ЦК України встановлено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно із приписами ст.ст.260, 261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року по справі №127/23910/14-ц дійшов висновку, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Часткова сплата боржником або, з його згоди іншою особою, основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Верховний суд України неодноразово висловлювався відносно строку виконання зобов`язань по кредитам, що надаються у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитні картки, а саме 19.03.2014 року справа № 6- 14цс14 та 18.06.2014 року справа №6- 61цс 14 «Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні Картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк картки до останнього дня 10.2013 року.

Матеріалами справи встановлено, що стороною відповідача заявлялась заява про застосування строку позовної давності.

Згідно виданої картки відповідачу №234425 строк її дії було встановлено до 10/2013 року. З позовом Банк звернувся, 17.04.2018 року та 30.07.2018 року ухвалив заочне рішення про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі117000 грн.

18.02.2021 року ОСОБА_1 звертається із заявою про перегляд заочного рішення та обґрунтовує свою заяву тим, що Банком пропущено строк позовної давності та просить його скасувати.

З огляду на вказане можливо дійти висновку, що строк позовної давності Банком було пропущено, однак, як встановлено судом апеляційної інстанції, що за період з 01.11.2020 року по 17.02.2021 року здійснив погашення кредитної заборгованості по своєму карткового рахунку на суму 1 347 738,50 грн., тобто до подачі заяви про перегляд заочного рішення, тим самим перервав строк позовної давності та фактично визнаючи існуючий борг.

Апеляційний суд вважає, що у даному випадку неможливо застосувати строк позовної давності через його переривання, а тому колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд обґрунтовано стягнув з відповідача недоплачену суму заборгованості у розмірі 35636,94 грн.

Колегія суддів наголошує на тому, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська