Провадження № 2/127/2096/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2025 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Антонюка В. В.,

за участі: секретаря судового засідання Бойчук Я. П.,

позивача за первісним, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

представника позивача за первісним, відповідача за зустрічним позовом - адвоката

Старого М. М.,

відповідача за первісним, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,

представника відповідача за первісним, позивача за зустрічним позовом-адвоката Країло С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ грошового зобов`язання подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, який мотивовував тим, що 26.07.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований шлюб у Виконавчому комітеті Хоменківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, актовий запис № 03.

В період перебування у шлюбі 09.09.2020 року за спільні кошти подружжя придбало двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

За взаємною домовленістю та згодою, реєстрація права власності на квартиру відбулася на відповідачку. Відповідно до п.1.6 договору купівлі-продажу його укладання було проведено за письмовою згодою позивача ОСОБА_1 .

Позивач зазначає, що подальше сімейне життя подружжя не склалося, тому рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.01.2024 року по справі №127/32543/23 шлюб було розірвано. Даним рішенням відповідачці змінено прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».

Оскільки майно було придбано сторонами в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач має намір поділити квартиру шляхом визнання за ним права власності на частину квартири, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що й стало підставою для звернення ним до суду із даним позовом.

Ухвалою суду від 30.04.2025 року вищевказану цивільну справу прийнято до провадження та призначено до підготовчого засідання.

02.05.2025 року на адресу суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про поділ грошового зобов`язання подружжя, який мотивовано тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.01.2025 року у справі № 127/33776/24 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 заборгованість за договором позики від 07.09.2020 року в сумі 1 236 216,00 грн.

Цим рішенням встановлено, що згідно розписки від 07.09.2020 ОСОБА_2 , перебуваючи у здоровому глузді та ясній пам`яті, без примусу та будь-якого тиску, надала дійсну розписку ОСОБА_8 в тому, що 07.09.2020 нею отримано від останнього кошти в сумі 30 000 доларів на придбання квартири АДРЕСА_2 . Вказані кошти ОСОБА_4 зобов`язувалась повернути ОСОБА_8 на першу вимогу, але не раніше 07.09.2023 та не пізніше 01.03.2024 року.

09.09.2020 ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 09.09.2020 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію права власності № 223318308 від 09.09.2020 за ОСОБА_4 зареєстрована на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

У встановлений строк повернення позики грошей - до 01.03.2024 відповідач позичені кошти ОСОБА_8 , не повернула.

Матеріали справи не містять доказів про повернення відповідачкою отриманих від позивача у позику грошових коштів, тому вказане свідчить про невиконання відповідачкою умов договору позики грошей від 07.09.2020 та порушення вимог ст. 1049 ЦК України.

Оскільки кошти за укладеним 07.09.2020 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 договором позики були витрачені в інтересах сім`ї, а саме на придбання квартири під АДРЕСА_2 , наявні обґрунтовані правові підстави для визнання зазначеного нерухомого майна спільною сумісною власністю сторін у справі, її поділу з урахуванням визначеної частиною першою ст. 70 СК України рівності часток подружжя, а також визнання спільними борговими зобов`язаннями сторін спору за договором позики від 07.09.2020 року, укладеним між ОСОБА_8 та на той час ОСОБА_2 , що й стало підставою для звернення до суду із зустрічним позовом. Окрім того, ОСОБА_2 у зустрічній позовній заяві просить стягнути з ОСОБА_1 на її користь витрати на судовий збір в розмірі 6 181,08 грн. та на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.

17.06.2025 на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому представник позивача за первісним, відповідача за зустрічним позовом просив відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог у повному обсязі, у зв`язку із його необгрунтованістю.

Ухвалою суду від 19.08.2025 прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про поділ грошового зобов`язання подружжя та об`єднано в одне провадження із позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою суду від 07.10.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 18.11.2025 року визнано явку позивача за первісним, відповідача за зустрічним ОСОБА_1 та відповідача за первісним, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 у судове засідання обов`язковою.

Позивач за первісним, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та його представник - адвокат Старий М. М., у судовому засіданні первісний позов підтримали в повному обсязі за обставин, викладених у позовній заяві, просили суд його задовольнити, щодо зустрічного позову заперечили, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві, наданому до суду 17.06.2025 року.

Відповідач за первісним, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та її представник - адвокат Країло С. В., у судовому засіданні заперечили щодо задоволення позовних вимог за первісним позовом та просили суд відмовити у їх задоволенні, щодо заявлених вимог зустрічного позову, то просили суд задовольнити їх в повному обсязі за обставин, зазначених у зустрічній позовній заяві.

Вислухавши позиції учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та докази, надані сторонами в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Так, згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права.

За вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Щодо заявлених вимог первісного позову, то суд зазначає наступне.

З 26.07.2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.01.2024 року у справі №127/32543/23. Даним рішенням відповідачці відновлено дошлюбне прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».(а.с.10-11)

Як вбачається із договору купівлі-продажу від 09.09.2020 року, посвідченого нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Домбровською І. С., сторони придбали двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу. Відповідно до п.1.6 якого, його укладання було проведено за письмовою згодою позивача за первісним, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 (а.с.12-15).

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.10.2025 року підтверджується, що власником двокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 09.09.2020 року (а.с.16-17).

Згідно висновку ТОВ «Подільський експертний центр» від 17.03.2025 року, орієнтовна вартість квартири АДРЕСА_2 складає 2 398 822,00 грн. (а.с.18-23).

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України дружина й чоловік мають рівні права володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтями 69 та 70 Сімейного Кодексу України визначено, що в разі поділу майна, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю.

Згідно ч.1, ч.3 ст. 356 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

20 березня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 712/3590/22, провадження № 61-14297св23, зазначив, що згода дружини, чоловіка на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, а також наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_2 є спільним майном подружжя, а тому позивачу належить частка спірної квартири, тобто заявлені вимоги первісного позову є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Таким чином, суд прийшов до переконання, що за ОСОБА_1 слід визнати право власності на частину квартира АДРЕСА_2 .

Щодо заявлених вимог зустрічного позову, то суд зазначає наступне.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.01.2025 року у справі № 127/33776/24 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 заборгованість за договором позики від 07.09.2020 року в сумі 1 236 216,00 грн. Рішення набрало законної сили 28.02.2025 року.(а.с.45-46).

Даним рішенням встановлено, що згідно розписки від 07.09.2020 року ОСОБА_2 , надала розписку ОСОБА_8 в тому, що 07.09.2020 року нею отримано від останнього кошти в сумі 30 000 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_2 . Вказані кошти ОСОБА_4 зобов`язувалась повернути ОСОБА_8 на першу вимогу, але не раніше 07.09.2023 року та не пізніше 01.03.2024 року.

09.09.2020 року ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 09.09.2020 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію права власності № 223318308 від 09.09.2020 року за ОСОБА_4 зареєстрована на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

У встановлений строк повернення позики грошей - до 01.03.2024 відповідачка позичені кошти позивачу ОСОБА_8 не повернула.

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Профільний Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону). При тому під практикою Суду закон розуміє всю без винятку практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини (ст. 1 Закону).

Так, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує всталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до вимог частини другої ст. З Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частиною першою ст. 36 СК України визначено, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За правилами частини першої ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, характер якого не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім 'ї.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.

Виходячи зі змісту, статей 60 та 65 СК України, при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Це означає, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обоє 'язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від ЗО червня 2020 року у справі № 63 8/18231/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду у цій же постанові дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61).

Крім того, за змістом ст.ст. 60-71 СК України та згідно роз`яснень, що містяться в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Так, у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, тате, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Вищезазначена позиція прослідковується в низці судових рішень Верховного Суду, зокрема в постанові від 13.05.2019 року у справі № 638/1962/17 (провадження № 61-25286св18), постанові від 06.03.2019 року у справі № 754/11103/16-ц (провадження №61-28144св18), постанові від 30.01.2019 року у справі № 372/1558/16-ц (провадження № 61-26356св18), постанові від 17.04.2019 року у справі № 631/1982/16-ц (провадження №61-36690св18), постанові від 10.10.2019 року у справі № 607/2831/16-ц (провадження № 61- 27855св18) тощо.

У ч. 3 ст. 61 СК України зазначається: якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вищезазначене законодавче положення кореспондується із ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Верховний Суд зазначає, що «наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого під час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним, із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки в розумінні вимог ст. 57 СК України, спірне квартира не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника. Верховний Суд указує, що суди дійшли правильного та обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними в рівних частинах» (постанова Верховного Суду від 13.02.2020 року у справі №320/3072/18 (провадження №61-5819св19).

Належність майна, отриманого внаслідок укладення одним із подружжя кредитного договору, договору позики тощо, до спільної сумісної власності подружжя може зумовлювати виникнення в іншого з подружжя також й обов`язку щодо солідарного задоволення перед кредитором, узятих іншим із подружжя грошових зобов`язань. Зі змісту ч.4 ст.65 СК України вбачається, що такий договір створюватиме обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, буде використане в інтересах сім`ї. Окрім цього, ч.2 ст.73 СК України передбачає, що стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї й одержане за договором використано на її потреби.

У разі ж, коли кредитне зобов`язання виникло під час шлюбу, але його виплата була здійснена вже після припинення шлюбних відносин за рахунок особистих коштів одного з колишнього подружжя, Верховний Суд вважає, що відповідно до змісту ст.ст. 57, 60, 69, 71 СК України половина вартості сплаченої суми припадає на частку іншого з колишнього подружжя (постанова Верховного Суду від 08.04.2020 року у справі № 638/9020/14 (провадження № 61-17269св18).

Це означає, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім 'ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя.

Даний висновок викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 63 8/18231/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду у цій же постанові дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61).

Враховуючи те, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.01.2025 року у справі №127/33776/24, яке набрало законної сили і ніким не оскаржувалося встановлено, що кошти за укладеним 07.09.2020 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 договором позики були витрачені в інтересах сім ї, а саме на придбання квартири під АДРЕСА_2 , наявні обгрунтовані правові підстави для визнання означеного нерухомого майна спільною сумісною власністю сторін у справі, її поділу з урахуванням визначеної частиною першою ст. 70 СК України рівності часток подружжя, а також визнання спільними борговими зобов`язання сторін спору за договором позики від 07.09.2020 року, укладеним між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 .

Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає відшкодуванню судовий збір, сплачений ним при подачі позову пропорційно до розміру задоволених первісних позовних вимог в розмірі 11 994,11 грн. та відповідно з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом підлягає відшкодуванню судовий збір, сплачений нею при подачі позову пропорційно до розміру задоволених зустрічних позовних вимог в розмірі 6 181,08 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 60, 63, 69, 70, 71 СК України, ст. 368 ЦК України, ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 223, ч. 2 ст. 247, ст. ст. 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Здійснити поділ майна, квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 11 994 (одинадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто чотири) гривні 11 копійок.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ грошового зобов`язання подружжя - задовольнити.

Визнати кошти, позичені ОСОБА_3 на підставі договору позики від 07.09.2020 року, укладеного між нею та ОСОБА_8 такими, що витрачені в інтересах сім`ї та є спільним борговим зобов`язанням ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 618 108 (шістсот вісімнадцять тисяч сто вісім) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 181 (шість тисяч сто вісімдесят одна) гривня 08 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлення 04.12.2025 року.

Позивач за первісним, відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач за первісним, позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адроеса місця проживання: АДРЕСА_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя: