Справа № 513/505/24
Провадження № 2/513/78/25
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2025 року Саратський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Миргород В.С.,

при секретарі судового засідання Аркуші І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в смт Сарата Білгород-Дністровського району Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за заповітом, суд, -

В С Т А Н О В И В:

15 квітня 2024 року позивач звернулася до Татарбунарського районного суду Одеської області суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування.

Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача ОСОБА_5 . До дня своєї смерті чоловік проживав разом із позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок садибного типу АДРЕСА_2 , з господарськими будівлями та надвірними спорудами. За життя 10 червня 2021 року чоловік склав заповіт на ім`я позивача. Остання прийняла спадщину у встановлений законом строк шляхом подання відповідної заяви нотаріусу 08 листопада 2022 року та приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Гончаровою О.С. заведена спадкова справа № 86/2022. Іншими спадкоємцями після смерті чоловіка є їх діти (відповідачі у справі), які також звернулися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та прийняли у спадок заповідане їм майно. Однак, постановою приватного нотаріуса від 04 квітня 2023 року позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадковий житловий будинок, у зв`язку з тим, що спадковий будинок належав батьку спадкодавця ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем якого є його син чоловік позивача ОСОБА_5 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав на майно та у зв`язку відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Враховуючи викладене, позивач просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок садибного типу за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з розпорядженням в.о. голови Татарбунарського районного суду Одеської області від 19 квітня 2024 року справу передано на розгляду Саратському районному суду Одеської області.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 травня 2024 року справу передано у провадження судді Миргород В.С.

Ухвалою суду від 14 травня 2024 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 31 липня 2024 року провадження у справі було відкрито в загальному порядку та розпочато підготовче провадження; роз`яснено відповідачам право на подання відзиву на позовну заяву.

Позивач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явилася. Заяв та клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило.

30 червня 2025 року ОСОБА_1 подано через канцелярію суду письмові пояснення, у яких остання пояснила наступне: до 1948 року батько її померлого чоловіка ОСОБА_7 , мешкав за адресою: АДРЕСА_3 . На початку 1948 року, а саме 18 січня, було підписано договір між ОСОБА_6 та іншим мешканцем с. Дмитрівка ОСОБА_8 , який мешкав за адресою: АДРЕСА_4 . Договір був про обмін своїми житловими будинками. Право власності ОСОБА_6 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 було зареєстроване в погосподарській книзі Дмитрівської сільської ради. Надалі, опісля розформування Ізмаїльської області, в с. Дмитрівка з`явилися нові житлові будинки, за наслідками чого було проведено перейменування вулиць та перенормування будинків, пояснюючи адресу мешкання родини її покійного чоловіка, а саме: АДРЕСА_2 . У подальшому 12 травня 2016 року постановою Верховної Ради України «Про перейменування деяких населених пунктів» село Дмитрівка перейменоване на село Дельжилер, а згодом вулицю Карла Маркса перейменовано на вулицю Дружби (Вх. №4049/25-Вх від 30.06.2025 р.).

Відповідачі також, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, направили заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнали повністю, наслідки визнання позову відповідно до ст.206 ЦПК України, їм роз`яснені та зрозумілі (Вх.№5858/25-Вх; Вх.№5859/25-Вх; Вх.№5856/25-Вх від 28.08.2025 року).

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Згідно частин 1, 2, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Застосовуючи вказану норму процесуального права, суд враховує роз`яснення, викладені Пленумом Верховного Суду України у Постанові від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», за якими, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Згідно зі ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Дослідивши письмові докази по справі та всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного висновку:

Положення ст.4 ЦПК України, ст. 15 ЦК Україні, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом.

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог.

З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатніми для розгляду цієї справи по суті.

Відповідно до п.п. 2, 6 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, судовий захист цивільного права та інтересу, а також справедливість, добросовісність та розумність і ними суд має керуватися при вирішенні питання про права на спадкування.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , про що свідчить копія свідоцтва про його смерть серії НОМЕР_1 , видане Виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області на підставі актового запису №51.

Після його смерті відкрилася спадщина за заповітом складеним 21 червня 2005 року, посвідченим секретарем Дмитрівської сільської ради І.Г. Гайдаржи та зареєстрованого за № 249. У відповідності до заповіту 21 червня 2005 року ОСОБА_6 , заповідав своєму синові ОСОБА_5 , належний йому житловий будинок АДРЕСА_5 та все майно, яке йому належало за життя і на що за законом він мав право.

Відповідно до інформаційної довідки від 05 березня 2025 року за вихідним № В-14/1, в документах виконавчого комітету Дильжелерської сільської ради, с. Дельжилер Татарбунарського району Ізмаїльської області (з 14 лютого 1945 року виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради, с. Дмитрівка Татарбунарського району Ізмаїльської області; з 21 лютого 1954 року с. Дмитрівка Татарбунарського району Одеської області) за 1944-1978 роки інформація про зміну адрес (перейменування вулиць, перейменування будинків тощо) будинку по АДРЕСА_6 на адресу АДРЕСА_2 відсутня. Таким чином, надати архівну довідку про те, що чи є на цей час будинок АДРЕСА_7 не є можливим.

Також, відповідно до листів комунальної установи «Ізмаїльський архів» Ізмаїльського району Одеської області від 05 березня 2025 року за вихідним №В-14 та Державного архіву Одеської області від 23 грудня 2024 року за вихідним №8423/06-21, відсутня інформація на підтвердження або спростування доводів позивача про перейменування вулиць та перенумерацію будинків с. Дельжилер (Дмитрівка) Білгород-Дністровського (Татарбунарського) району Одеської (Ізмаїльської) області.

Спадкоємцем першої черги після його смерті ОСОБА_6 є син ОСОБА_5 , який звернувся з заявою про прийняття спадщини після смерті батька до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Гончарової О.С.

Як вбачається з копії спадкової справи, заведеної до майна ОСОБА_6 , інші спадкоємці відсутні.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ізмаїлі Одеської області помер ОСОБА_5 , про що Ізмаїльським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) складено відповідний актовий запис № 1249 та 27 серпня 2022 року видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 .

Після його смерті ОСОБА_9 відкрилась спадщина, на спадкове майно, після смерті його батька ОСОБА_10 , яку ОСОБА_5 прийняв спадщину, але не встиг оформити свої спадкові права.

За життя 10 червня 2021 року спадкодавець ОСОБА_5 склав заповіт, яким житловий будинок з надвірними та господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 заповів позивачу у справі; заповіт посвідчений Приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Гончаровою О.С. та зареєстрований у реєстрі за № 817.

08 листопада 2022 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Гончарової О.С. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті чоловіка ОСОБА_5 та 08 листопада 2022 року нотаріусом заведена спадкова справа №86/2022.

Згідно з копією спадкової справи № 86/2022, заведеної до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , інші спадкоємці за заповітом доньки померлого та відповідачі у справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 прийняли заповідане їм майно. Інші спадкоємці відсутні.

20 травня 2015 року позивач отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,3899 га, кадастровий номер: :01:001:1038, в межах території Нерушайської сільської ради Татарбунарського району Одеської області; право власності за позивачем зареєстровано 20 травня 2015 року, згідно з копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

04 квітня 2023 року позивач звернулася до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Постановою приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Гончарової О.С. від 04 квітня 2023 року позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з тим, що у спадкоємиці відсутні правовстановлюючі документи на зазначений будинок.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» «Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, Законами України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами.

Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року.

Відповідно до статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов`язання встановлено законодавством у зв`язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За частиною 2 статті 182 ЦК України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

23 травня 2023 року на замовлення позивача виготовлено технічний паспорт за інвентаризаційною справою № 539, на житловий будинок садибного типу за адресою: АДРЕСА_2 , який позначений у технічному паспорті: будинок житловий літ. «А», загальною площею 97,3 кв.м, у тому числі житлова 55,0 кв.м, з господарськими будівлями: навіс літ «а», загальною площею -16,1 кв.м; підвал літ. «а1», загальною площею 17,7 кв.м; веранда літ. «а2», загальною площею 9,9 кв.м; літня кухня літ. «Б», загальною площею 35,7 кв.м; веранда літ. «б», загальною площею 5,4 кв.м.; гараж літ. «В», загальною площею 31,6 кв.м; навіс літ. «в», загальною площею 19,0 кв.м; сарай літ. «Г», загальною площею 49,2 кв.м; сарай тліт. «Д», загальною площею 18,1 кв.м; сарай літ. «Е», загальною площею 18,1 кв.м; навіс літ. «Ж», загальною площею 70,0 кв.м; вбиральна літ. «З», загальною площею 1,5 кв.м; гараж літ. «І», загальною площею 15,2 кв.м; надвірні споруди: 1- ворота, 2 хвіртка, 3 огородження, 4 басейна.

Вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , згідно із звітом про належну оцінку нерухомого майна станом на 03 серпня 2023 року становить 42 000,00 грн.

Відповідно до довідки директора ТОВ «Татарбунарське РБТІ та РОН» С.А. Сосни від 06 червня 2023 року № 422, право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , не зареєстроване; об`єкти самочинного будівництва відсутні.

Проте, суду не надано докази підтвердження належності на праві власності житлового будинку по АДРЕСА_2 , який позивачка бажає успадкувати.

Конституцією України передбачено захист права власності. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (стаття 41 Конституції України).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти с своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оскільки позивач як спадкоємиця за заповітом після смерті чоловіка ОСОБА_5 не надала суду належних доказів на підтвердження права власності останнього на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , суд залишає позовні вимоги без задоволення.

На підставі вище наведеного, керуючись ст. ст. 2, 77, 80, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за заповітом залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, однак з врахуванням п. 15.5 розділу ХII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до Одеського апеляційного суду через Саратський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://st.od.court.gov.ua.

Дата складення повного тексту рішення суду 04 грудня 2025 року.

Суддя В. С. Миргород