П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою старшого державного виконавця Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кедика Богдана Ярославовича на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 02 липня 2025 року, постановлену під головуванням судді Чекулаєва С.О. у м. Києві, у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність старшого державного виконавця Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кедика Богдана Ярославовича, заінтересована особа: ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, у якій, просила:

визнати дії щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання неправомірними та зобов`язати старшого державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника);

повідомлення старшого державного виконавця Голосіївського відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кедика Богдана Ярославовича від 12 березня 2025 року про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документа - виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва у справі №752/12281/22 від 06 березня 2025 року скасувати.

Скарга обґрунтована тим, що згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва та постанови Київського апеляційного суд у справі № 752/12281/22 було встановлено час зустрічей скаржниці з дитиною. Для примусового виконання судового рішення Голосіївським районним судом м. Києва виданий виконавчий лист № 752/12281/22 від 06 березня 2025 року. Старший державний виконавець Богдан Кедик, всупереч вимогам чинного законодавства, 12 березня 2025 року повернув стягувачу - ОСОБА_1 виконавчий лист № 752/12281/22 від 06 березня 2025 року без прийняття до виконання з тих мотивів, що разом із виконавчим документом не було подано заяву про відкриття виконавчого провадження із зазначенням інформації про стягувача та боржника.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 02 липня 2025 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.

В апеляційній скарзі старший державний виконавець Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кедик Б.Я. просить скасувати ухвалу суду через не повне з`ясування судом обставин справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, невідповідність висновків суду обставинам справи та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні скарги відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги державний виконавець Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кедик Б.Я., вказує, що у пункт 3 розділу ІІІ Інструкції від 02 квітня 2012 року № 512/5 чітко вказані відомості, які повинні бути вказані у заяві про примусове виконання рішення. Тобто, є встановлені нормативно-правовими актами вимоги, які передбачають встановлену форму та порядок звернення до органів виконавчої служби. Натомість, як вбачається з поданої заяви адвоката, вона суперечить Інструкції, натомість даний лист містить ознаки супровідного листа, а не заяви про примусове виконання рішення суду. Таким чином, виконавче провадження є регламентованим процесом, що вимагає неухильного дотримання встановлених норм та процедур. Неправильно оформлена заява, яка не відповідає вимогам Інструкції, або наявність будь-якої з перерахованих у Законі підстав є достатньою причиною для відмови в примусовому виконанні рішення. Окрім цього, скаржник не позбавлений права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання, подавши його з дотримання вищезазначеної інструкції.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що поданий представником стягувача - адвокатом Татарчекно Костянтином Володимировичем лист від 07 березня 2025 року, який фактично, за своїм змістом та суттю є заявою про відкриття виконавчого провадження та виконавчий лист Голосіївського районного суду м. Києва № 752/12281/22 від 06 березня 2025 року дають державному виконавцю можливість для ідентифікації стягувача та боржника, винесене повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 3 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень є неправомірним.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема, виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13 Закону).

Таким чином, одним із видів рішень, що приймаються державним виконавцем під час здійснення виконавчого провадження є повідомлення.

При цьому, відповідно до п. 7 ч. 4 ст. 4, ст. 10 Закону, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.

Заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно з ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Вимоги до виконавчого документу та порядок виконання судових рішень визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Виконання рішення немайнового характеру передбачене ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження».

За відсутності підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження передбачених у ст. ст. 4, 26 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Стаття 4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає вимоги до виконавчого документа:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред`явлення рішення до виконання.

Пунктом 3 розділу ІІІ «Інструкції з організації примусового виконання рішень» встановлено, що заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа.

У заяві про примусове виконання рішення зазначаються такі відомості: назва і дата видачі виконавчого документа; прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові стягувача; дата народження та адреса місця проживання чи перебування стягувача; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) стягувача; номер телефону стягувача; унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (далі - УНЗР) стягувача - фізичної особи (за наявності ); спосіб перерахування стягнутих з боржника грошових сум (у разі виконання рішення про стягнення коштів); реквізити рахунку, відкритого у банку або іншій фінансовій установі, небанківського надавача платіжних послуг, для отримання стягнутих з боржника грошових сум (за наявності).

До заяви про примусове виконання рішення, яку подає представник стягувача, додається документ, що підтверджує його повноваження.

Частина 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо:

1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання);

2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання;

3) боржника визнано банкрутом;

4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

5) юридичну особу - боржника припинено;

6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону;

7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень;

8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим;

9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем;

10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю;

11) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку.

У разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що виконавець може повернути виконавчий документ лише у випадках чітко визначених положеннями Закону України «Про виконавче провадження» та за наявності достатніх на те підстав.

У справі, що переглядається, судом встановлено, що 06 березня 2025 року Голосіївським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 752/12281/22 на примусове виконання судового рішення за яким стягувачем визначено ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), боржником ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ).

07 березня 2025 року адвокат Татарченко К.В. надіслав на адресу Голосіївського відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) лист із вказанням про спрямування для відкриття виконавчого провадження виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва у справі №752/12281/22.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що у вказаних документах наявна вся необхідна інформація для відкриття виконавчого провадження, зокрема: назва і дата видачі виконавчого документа; прізвище, ім`я, по батькові стягувача; дата народження та адреса місця проживання чи перебування стягувача; реєстраційний номер облікової картки платника податків стягувача; номер телефону представника стягувача.

По суті зазначений лист адвоката, до якого долучені відповідні повноваження на право представництва стягувача в органах ДВС, є заявою про відкриття виконавчого провадження.

Тобто поверненню виконавчого документа стягувачеві має передувати не лише сама по собі неправильна за своїм змістом заява про відкриття виконавчого провадження, а і неможливість ідентифікації особи боржника після реалізації виконавцем всього переліку наданих йому законодавством прав, з метою захисту інтересів стягувача, на безоплатне одержання від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідних для проведення виконавчих дій пояснень, довідок та іншої інформації, в тому числі конфіденційної.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який обґрунтовано їх спростував, та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення судового рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу державного виконавця Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кедика Богдана Ярославовича залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 02 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.