Провадження № 22-ц/801/2369/2025
Провадження № 22-ц/801/2370/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 рокуСправа № 127/11543/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Голоти Л. О., Копаничук С. Г.,

з участю секретаря судового засідання Ходакової М. Г.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2025 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2025 року, ухвалені у складі судді Ан О. В. в залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У квітні 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись в суд із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, у жовтні 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зверталися до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру та земельні ділянки в порядку спадкування за законом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2018 року у справі № 127/21552/17 були задоволені зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно:

- визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на 1/6 частки квартири за АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 30 червня 2015 року Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, індексний номер 39817311;

- визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на 1/6 частки квартири за АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 30 червня 2015 року Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, індексний номер 39817311;

- визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування на 2/3 частки квартири за АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 30 червня 2015 року Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, індексний номер 39817311.

07 квітня 2020 року право власності на 1/6 частки квартири кожному на праві спільної часткової власності зареєстровані за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Отже, квартира АДРЕСА_1 на праві часткової власності належить ОСОБА_3 2/3 частки квартири, а ОСОБА_2 і ОСОБА_1 1/3 частки квартири (1/6 +1/6).

Проте, у позивачів постійно виникають конфлікти з відповідачкою щодо користування квартирою, оскільки вона взагалі не надає їм можливості користуватися квартирою та не допускає позивачів до спірної квартири, останні не мають навіть ключів від вхідних дверей квартири, дверний замок до квартири та дверей тамбуру відповідачкою змінені.

Спірна квартира складається з трьох ізольованих кімнат, загальною площею 80,1 кв. м, житловою площею 47,9 кв. м, розташована на 3-му поверсі будинку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 вересня 2024 року у справі № 127/27490/23, яке залишено в силі постановою Вінницького апеляційного суду від 07 січня 2025 року, встановлений порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , з урахуванням варіанту № 1 запропонованого у висновку експерта №OC-492 від 22 квітня 2024 року, в такому порядку:

- виділено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у користування житлову кімнату «4» площею 14,6 кв. м з балконом площею 1,2 кв. м;

- виділено ОСОБА_3 у користування житлову кімнату «5» площею 15,6 кв. м, житлову кімнату «б» площею 17,7 кв. м;

- залишено в загальному користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 коридор «1» площею 7,9 кв. м, коридор «2» площею 6,3 кв. м, туалет «3» площею 2,1 кв. м, кухню «7» площею 10,5 кв. м з балконом площею 1,2 кв. м, санвузол «8» площею 3,9 кв. м, комору «9» площею 1,5 кв. м.

24 січня 2025 року цінними поштовими відправленнями (№: 028, 036) позивачі надіслали ОСОБА_3 письмові вимоги від 23 січня 2025 року про надання їм доступу до квартири та ключів від вхідних дверей, які вона отримала 28 січня 2025 року. Проте вчергове ОСОБА_3 проігнорувала вимоги та 06 лютого 2025 року не надала доступу до квартири і ключів від вхідних дверей, незважаючи на перебування позивачів біля дверей квартири з 09 год 45 хв до 12 год 00 год. Відповідачка не вийшла з квартири і на телефонні дзвінки не відповідала, у зв`язку із чим за викликом представника позивачів працівниками поліції було відібрано відповідні пояснення та складено протокол, яким зафіксовано невиконання відповідачкою судового рішення у справі № 127/27490/23, шляхом недопускання позивачів до квартири та ненадання ключів від вхідних дверей.

Вважаючи свої права порушеними, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звернувшись в суд із цим позовом просили усунути їм перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкоди та надати ОСОБА_2 , ОСОБА_1 вільний доступ до цієї квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2025 року позов було задоволено частково та вирішено усунути перешкоди ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкоди та надати ОСОБА_2 , ОСОБА_1 вільний доступ до кімнати розміром 14,6 кв. м. та приміщень квартири, що залишені у загальному користуванні сторін. У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Установивши, що частина спірного домоволодіння належить на праві власності позивачам і вони, як співвласники майна, мають право користуватись та розпоряджатися належним їм майном, а відповідачка чинить їм перешкоди у цьому, місцевий суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкоди та надати ОСОБА_2 , ОСОБА_1 вільний доступ до кімнати розміром 14,6 кв. м. та приміщень квартири, що залишені у спільному користуванні сторін.

При цьому суд врахував, що рішенням суду від 17 вересня 2024 року визначено порядок користування квартирою, зокрема право позивачів на користування кімнатою розміром 14,6 кв. м, в загальному користуванні залишено коридор «1» площею 7,9 кв. м, коридор «2» площею 6,3 кв. м, туалет «3» площею 2,1 кв. м, кухню «7» площею 10,5 кв. м, балконом 1,2 кв. м, тому позивачі повинні мати вільний доступ саме до цієї частини квартири, а права на користування кімнатами «5» площею 15,6 кв. м та «6» площею 17,7 кв. м. позивачі не мають.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2025 року заяву представника позивача адвоката Яворського С. С. про ухвалення додаткового рішення у справі було задоволено частково та вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь кожного із позивачів витрати на правничу допомогу та сплату судового збору у розмірі по 6 500 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із такими рішеннями, відповідачка подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Голота Л. О., Копаничук С. Г.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року справу призначено до розгляду на 20 листопада 2025 року о 10 год 20 хв. та в подальшому за клопотанням представника відповідача відкладено на 04.12.2025 року о 10 год. 20 хв.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій у справі №127/27490/23 щодо встановлення порядку користування квартирою, ОСОБА_3 оскаржила їх до Верховного Суду, оскільки вважає їх незаконними та необґрунтованими, прийнятими з порушенням норм чинного законодавства внаслідок хибної думки судів попередніх інстанцій щодо встановлення об`єктивного та справедливого порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , який, зважаючи на довготривалу конфліктну ситуацію між сторонами справи (понад вісім років), влаштовував би усіх співвласників помешкання.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №ОС-492 від 22 квітня 2024 року з технічної точки зору можливо було визначити порядок користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та визначено 2 варіанти користування квартирою, викладених у додатках 1 та 2 до висновку.

У ході розгляду справи №127/27490/23 щодо встановлення порядку користування квартирою акцентувалась увага на необхідності проведення саме натурного огляду об`єкта судової будівельно-технічної експертизи. У матеріалах справи містяться повідомлення судового експерта Вінницької торгово-промислової палати про запланованість здійснити натурний огляд об`єкту на 27 лютого 2024 року о 10 год 00 хв, на 14 березня 2024 року о 10 год 00 хв. Однак відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, виданої КНП «ЦПМСД №3» ОСОБА_3 , перебувала на лікарняному з 05 лютого 2024 року по 05 квітня 2024 року, тому не мала можливості забезпечити доступ до об`єкта судової будівельно-технічної експертизи у вказаний експертом час.

Не врахувавши фізичного стану здоров`я відповідачки та її думки щодо проведення експертизи за матеріалами справи, суд першої інстанції інстанції надав дозвіл на проведення експертизи за матеріалами справи, з підстав того, що позивачі не заперечували щодо проведення експертизи за матеріалами справи, що також порушує процесуальні права ОСОБА_3 , чим надав при розгляді справи перевагу стороні позивачів.

При розгляді цієї справи встановлено, і не заперечується сторонами, що вони на законних підставах набули право спільної часткової власності на спірну квартиру. Проте на цей час сторони не досягли домовленості щодо порядку та способу спільного користування спірною квартирою, оскільки у позивачів з відповідачкою виникають конфлікти щодо порядку користування квартирою, а добровільно відповідачка дійти згоди щодо врегулювання цього питання не «не бажає», як зазначено в оскаржуваній постанові суду, а не має об`єктивної можливості.

Квартира, порядок користування якою встановлюється судом в справі № 127/27490/23, є єдиним житлом ОСОБА_3 , яке придбавалось на стадії будівництва з її покійним чоловіком.

Позивачі зареєстровані в с. Студена Вінницької області, яке знаходиться за понад 150 км від обласного центру. Там же вони фактично проживають та працюють усе життя, ведуть чимале домашнє господарство, що потребує постійного догляду.

Однак так склалося, що після смерті чоловіка відповідачки та сина позивачів (спадкодавця), між сторонами постійно точаться чвари. Позивач ОСОБА_2 страждає на алкоголізм. З боку ОСОБА_1 здійснюється постійний (протягом 8 років) психологічний (моральний) тиск та погрози будь-яким чином нашкодити відповідачці. Такі нав`язливі дії переходять будь-які межі нормального спілкування, не те, що проживання в спільній квартирі. Знаючи позивачку та її, «спосіб захисту її права власності», у ОСОБА_3 виникає постійне побоювання за своє життя, тому для неї максимально важливим є визначення варіантів встановлення порядку користування спірною квартирою саме з проведенням натурного огляду об`єкту. З метою убезпечення та захисту від будь-яких контактів з позивачами для ОСОБА_3 також актуальним є варіант компенсації частки квартири, що знаходиться у власності позивачів.

Також відповідачка зазначає, що судом неправильно було здійснено розподіл судових витрат.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Також адвокат просить стягнути з ОСОБА_3 на користь позивачів по 3 633,60 грн понесених ними витрат на правничу допомогу суді апеляційної інстанції.

Представник позивачів в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував.

Відповідач та її представник в судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, при цьому подано заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2018 року у справі № 127/1552/17 позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру та земельні ділянки в порядку спадкування було задоволено частково; зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно було задоволено повністю та вирішено, зокрема:

- визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на 1/6 частки квартири за АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 30 червня 2015 року Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, індексний номер 39817311;

- визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на 1/6 частки квартири за АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 30 червня 2015 року Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, індексний номер 39817311

- визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування на 2/3 частки квартири за АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 30 червня 2015 року Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, індексний номер 39817311.

Вказане рішення суду набрало законної сили 18 вересня 2018 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 206631551 від 11 квітня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є власниками квартири АДРЕСА_2 . Розмір часток кожного із позивачів становить 1/6. Право власності зареєстровано на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2018 року у справі № 127/1552/17 (а. с. 8).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 вересня 2024 року у справі №127/27490/23 було задоволено позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою та вирішено встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , з урахуванням варіанту № 1 запропонованого у висновку експерта №ОС-492 від 22 квітня 2024 року, в такому порядку:

- виділити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у користування житлову кімнату «4» площею 14,6 кв. м з балконом площею 1,2 кв. м;

- виділити ОСОБА_3 у користування житлову кімнату «5» площею 15,6 кв. м, житлову кімнату «6» площею 17,7 кв. м;

- залишити в загальному користування ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 коридор «1» площею 7,9 кв. м, коридор «2» площею 6,3 кв. м, туалет «3» площею 2,1 кв. м, кухню «7» площею 10,5 кв. м з балконом площею 1,2 кв. м, санвузол «8» площею 3,9 кв. м, комору «9» площею 1,5 кв. м (а. с. 90-93).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 07 січня 2025 року рішення суду було залишено без змін (а. с. 13-17).

Позивачі 23 січня 2025 року засобами поштового зв`язку надсилали на адресу відповідачки вимоги про надання доступу до квартири та ключів від її вхідних дверей 06 лютого 2025 року о 10 год 00 хв (а. с 18-21), які вона отримала 28 січня 2025 року (а. с. 22).

06 лютого 2025 року о 10 год 40 хв працівниками поліції було складено протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію, а саме про те, що ОСОБА_3 не допустила ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у квартиру та не надала ключів від неї (а. с. 25).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі.

Аналіз положень статті 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або його частини, вимагати усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

За змістом статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Як встановлено із матеріалів справи, сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .

Відповідачка чинить перешкоди позивачам у доступі до квартири та у користуванні нею, на підтвердження чого позивачами надано докази звернення до правоохоронних органів.

З огляду на встановлені обставини справи колегія суддів вважає, що викладені у позовній заяві доводи щодо чинення позивачам перешкод з боку відповідачки у користуванні квартирою знайшли своє підтвердження, оскільки позивачі не мають доступу до спірної квартири, що не заперечується самою відповідачкою.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про усунення створених їм перешкод у користуванні квартирою є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги по суті зводяться до незгоди із рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 вересня 2024 року у справі №127/27490/23, яким було встановлено порядок користування спірною квартирою.

Вказане рішення суду після його апеляційного оскарження набрало законної сили 07 січня 2025 року, а тому є обов`язковим до виконання, на що не впливає подання ОСОБА_3 касаційної скарги, адже як встановлено із Єдиного державного реєстру судових рішень, дія постанови Вінницького апеляційного суду від 07 січня 2025 року зупинена не була.

Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтованість стягнутого розміру судових витрат апеляційний суд зазначає таке.

Однією з основних засад цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини перша, друга статті 137 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3 частини першої статті 270 ЦПК України).

У ч. 3 ст. 137 ЦПК України зазначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 №23рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

Із матеріалів справи вбачається, що інтереси позивачів під час розгляду справи у суді першої інстанції представляв адвокат Яворський С. С.

На підтвердження понесених позивачами витрат на правничу допомогу адвокат надав:

- ордери № 1183831, 1183833 від 20 жовтня 2025 року на надання правничої допомоги на підставі договорів № б/н від 23 січня 2025 року (а. с. 138, 139);

- підписані адвокатом та позивачами витяги із вказаних договорів, у яких сторони погодили, що за надання адвокатом правничої (правової) допомоги по цьому договору, клієнт зобов`язаний виплатити адвокату гонорар (винагороду) визначеному у розмірі 40 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який встановлений станом на 01 січня кожного поточного року, в якому надавалися послуги адвокатом, за годину його роботи, на підставі підписаного сторонами акту про надані послуги на професійну правничу допомогу адвоката (п. 5); якщо у справі засідання суду призначалися більше 2-х разів, незалежно від проведення судом засідання прибуття учасників/ сторін в засідання, в розрахунок витраченого адвокатом часу на засідання по справі додатково включається 2 год 00 хв. за всі засідання (станом на рік ухвалення рішення суду по справі) (п. 6) (а. с. 140, 143);

- підписані адвокатом та позивачами акти про надані послуги на професійну правничу допомогу адвоката у справі № 127/11543 від 15 вересня 2025 року, відповідно до яких адвокатом по справі витрачено 9 годин, з огляду на що розмір гонорарів становить 10 900,80 грн із розрахунку 40% х 3 028 грн х 9 год (а. с. 141, 144);

- квитанції до прибуткового касового ордеру № 20 та № 21 від 15 вересня 2025 року про оплату правничої допомоги (а. с. 142, 145).

За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).

У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Врахувавши заперечення представника відповідачки, а також часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції зменшив розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідачки на користь кожного із позивачів з 10 900,80 грн до 6 500 грн, що на переконання колегії суддів, враховуючи критерій розумності розміру судових витрат на правничу допомогу, є достатнім та обґрунтованим у такій категорії справ.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції без змін як законні та обґрунтовані.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, судові витрати, понесені відповідачкою у зв`язку з апеляційним переглядом справи, слід залишити за нею.

Як зазначалося, у відзиві на апеляційну скаргу адвокат Яворський С. С. просить стягнути з ОСОБА_3 на користь позивачів по 3 633,60 грн понесених ними витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, на підтвердження понесення яких адвокат надав:

- ордери № 1242404, 1242405 від 20 жовтня 2025 року на надання правничої допомоги на підставі договорів № б/н від 23 січня 2025 року (а. с. 208, 209);

- підписані адвокатом та позивачами витяги із вказаних договорів, у яких сторони погодили, що за надання адвокатом правничої (правової) допомоги по цьому договору, клієнт зобов`язаний виплатити адвокату гонорар (винагороду) визначеному у розмірі 40 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який встановлений станом на 01 січня кожного поточного року, в якому надавалися послуги адвокатом, за годину його роботи, на підставі підписаного сторонами акту про надані послуги на професійну правничу допомогу адвоката (п. 5); якщо у справі засідання суду призначалися більше 2-х разів, незалежно від проведення судом засідання прибуття учасників/ сторін в засідання, в розрахунок витраченого адвокатом часу на засідання по справі додатково включається 2 год 00 хв. за всі засідання (станом на рік ухвалення рішення суду по справі) (п. 6) (а. с. 212, 215);

- підписані адвокатом та позивачами акти про надані послуги на професійну правничу допомогу адвоката у справі № 127/11543 від 15 вересня 2025 року, відповідно до яких адвокатом по справі витрачено 3 годин, з огляду на що розмір гонорарів становить 3 633,60 грн із розрахунку 40% х 3 028 грн х 3 год (а. с. 213, 216);

- квитанції до прибуткового касового ордеру № 22 та № 23 від 20 жовтня 2025 року про оплату правничої допомоги (а. с. 214, 217).

Також до заяви про стягнення судових витрат долучено докази надсилання цієї заяви стороні відповідачки.

Положеннями частини четвертої статті 137 ЦПК України передбачено, що суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Однак сторона відповідачки правом на подання заперечень проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу не скористалася, а тому суд доходить висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 3 633,60 грн понесених ними витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2025 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2025 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені ОСОБА_3 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за нею.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3633, 60 грн понесених ним витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3633, 60 грн понесених нею витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді Л. О. Голота

С. Г. Копаничук