12 листопада 2025 року
справа № 750/3751/23
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І.,
учасники справи:
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Чернігівська міська рада, комунальне підприємство «ЖЕК-10» Чернігівської міської ради,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_5 , на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 квітня 2024 року у складі судді Рахманкулової І. П. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 21 серпня 2024 року у складі колегії суддів: Скрипки А. А., Євстафіїва О. К., Шарапової О. Л.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказала, що вона є наймачем квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується ордером на житлове приміщення в гуртожитку № 2654 від 08 грудня 2015 року, виданим Публічним акціонерним товариством виробничо-торгова фірма «Сіверянка» (далі - ПАТ ВТФ «Сіверянка»). У зазначеній квартирі, крім позивача зареєстровані її чоловік ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_4 , а також ОСОБА_2 , яка з 2015 року в квартирі не проживає, що підтверджується актом про непроживання особи за місцем реєстрації, складеним 09 березня 2023 року у присутності сусідів.
Умови та підстави реєстрації ОСОБА_2 у вказаній квартирі їй невідомі, вона та її родина особисто із ОСОБА_2 не знайомі та ніколи її не бачили.
З урахуванням зміни позовних вимог просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
Справа судами переглядалась неодноразово
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 липня 2023 року, яке залишене без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного Суду від 14 грудня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 липня 2023 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд виходив з того, що суди не звернули уваги, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Суди не перевірили та не оцінили доводи ОСОБА_2 про те, що спірна квартира має лише одну кімнату, площа та планування квартири не дають можливості для одночасного проживання трьох дорослих осіб; відповідачка продовжувала весь час своєї відсутності сплачувати комунальні послуги та переукладати договори найму на спірну квартиру.

Короткий зміст оскаржених судових рішень

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 квітня 2024 року, яке залишене без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 21 серпня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3757,60 грн судового збору.

Судові рішення мотивовані тим, що:

наявними у справі доказами підтверджено, що у відповідача виникло право користування житловим приміщенням задовго до того, як у це ж приміщення за рішенням адміністрації підприємства ПАТ ВТФ «Сіверянка» було вселено сім`ю позивача, при цьому сім`ї позивача ордер видано на кімнату № 812 площею 18,19 кв. м (при тому що загальна площа кімнати 26 кв. м), відповідач, хоча і фактично проживала в іншій кімнаті гуртожитку, проте, з нею укладалися договори піднайму на частину спірної кімнати розміром 9 кв. м, і саме за це житлове приміщення відповідач оплачувала комунальні платежі та плату за користування, вважаючи його своїм єдиним житлом, в якому вона була зареєстрована;

надані представником позивача в якості доказів копії договорів піднайму № 44 від 22 березня 2021 року та № 141 від 22 березня 2022 року, укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сівердім» (далі - ТОВ «Сівердім») та ОСОБА_2 на піднайм частини кімнати № НОМЕР_1 розміром 9 кв. м не свідчать про те, що для відповідача це житло стало постійним місцем проживання, адже ордеру їй на це житло видано не було, місце її проживання в цьому приміщенні не реєструвалося, а повернутися у своє постійне місце проживання вона не мала можливості, оскільки в кімнаті № НОМЕР_2 продовжувала проживати сім`я позивача;

вказані докази підтверджують доводи відповідача, що оскільки спірна квартира, в якій відповідач зареєстрована, має лише одну кімнату, площа та планування квартири не дають можливості для одночасного проживання в ній двох сімей, а тому відповідач вимушено проживала в іншій кімнаті на прохання коменданта гуртожитку, зберігаючи при цьому інтерес до житла, в якому була зареєстрована та за яке оплачувала комунальні платежі;

за таких обставин, суд зробив висновок, що відповідач з поважних причин не проживала за місцем своєї реєстрації, у зв`язку з чим у задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, слід відмовити.

Апеляційний суд зазначив, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду щодо відсутності правових підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову. Твердження апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що надані стороною позивача в якості доказів копії договорів піднайму № 44 від 22 березня 2021 року та № 141 від 22 березня 2022 року, укладені між ТОВ «Сівердім» та ОСОБА_2 на піднайм частини кімнати № НОМЕР_1 розміром 9 кв. м, не свідчать про те, що для відповідача це житло стало постійним місцем проживання, оскільки ордер відповідачу на це житло видано не було, місце її проживання у даному приміщенні не реєструвалося, а повернутися до свого постійного місця проживання відповідач не мала можливості, оскільки у спірній кімнаті АДРЕСА_3 продовжувала проживати сім`я позивача. Даними доказами підтверджуються доводи відповідача відносно того, що спірна квартира, в якій відповідач зареєстрована, має лише одну кімнату, площа та планування квартири не дають можливості для одночасного проживання в ній двох сімей, і тому відповідач вимушено проживала в іншій кімнаті, на прохання коменданта гуртожитку, зберігаючи при цьому інтерес до житла, в якому була зареєстрована та за яке оплачувала комунальні платежі.

Аргументи учасників справи

У вересні 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_5 , в якій просила скасувати рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 01 квітня 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 21 серпня 2024 року, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо норми права у подібних правовідносинах викладених в постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року у справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21), відповідно до якого суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. В даній справі, суд лише поверхнево дослідив обставини, які мають значення для справи, а на деякі взагалі не звернув уваги. Зазначене також вказує на порушення норм процесуального права;

в даній справі причини наведені відповідачем є неповажними, оскільки вона добровільно, без застосування примусу, погрози чи іншого насильства та дій з боку сторонніх осіб залишила спірне житло, а згодом взагалі перестала за нього сплачувати та укладати договори, що є підставою для визнання даного втручання законним. По-друге, легітимна мета даного втручання відповідає загальним інтересам сім`ї позивача, оскільки вони позбавлені можливості реалізувати своє право на приватизацію житла. При цьому враховуючи безпідставність вимог відповідача та зважаючи на характер спірних правовідносин, права позивача потребують більшого захисту в порівнянні з правами відповідача, оскільки тривала бездіяльність останньої вказує на те, що вона не бажала проживати в спірному приміщенні, а інтерес до нього втратила цілком та повністю. По-третє, пропорційність застосування такого заходу до відповідача, який просить позивач, є єдино можливим у даному випадку, а крім того, матеріалами справи та відповідачем не заперечується, що вона проживає наразі в іншому приміщенні, житлом забезпечена, її звідти не виселяють, тобто позбавлення права на користування житловим приміщенням не залишить відповідача безхатьком та не вплине на її права таким чином, щоб це перевищувало межу пропорційності втручання в права та свободи особи. За наявності двох однакових суб`єктів, що мають формальне право на спірне приміщення перевага має надаватися тому, хто має більш тісний зв`язок. Наявність тісного зв`язку кімнати 812 з відповідачем взагалі є абсурдом, оскільки вона тривалий час проживала в іншому приміщенні, сплачувала за нього комунальні послуги, укладала договори, тому зв`язок з кімнатою 812 у неї був перерваний добровільно, без примусу з боку сторонніх осіб. Відповідач мала всі можливості висловити незгоду з діями коменданта, чого не було зроблено. Висловлена в ході судового засідання позиція, що вона просто боялася через авторитет коменданта гуртожитку не може заслуговувати на увагу, оскільки відповідач не було обмежена сторонніми особами в правах використовувати всі незаборонені способи захисту свого права. Страх втратити роботу є проявом пасивності відповідача, його небажанням відстоювати власні інтереси, що є фактором скоріше психологічним, а не фізичним і має вирішуватися відповідним медичним спеціалістом, а не судом. Загалом же суд послався на твердження відповідача, які лише частково підтверджуються письмовими доказами, та й то, лише до 2021 року. В проміжку між 2021 та 2023 роками відповідач взагалі жодних дій відносно кімнати 812 не вчинила, тому вважати доведеним факт поважності причин відсутності відповідача у житлі не вбачається за можливе;

суд апеляційної інстанції застосував у справі постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61 -30912св 18) та від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20), від яких слід частково відступити, як і від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17 (провадження № 61-4520св21), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року в справі № 554/3289/20 (провадження №61-2951св21) та зазначити, що «з урахуванням обставин справи, на відповідача в більшій мірі покладається обов`язок довести поважність причин його відсутності у відповідному помешканні або спростувати доводи позивача про те, що такі причини є неповажними у встановленому законом порядку». Крім того, слід уточнити, що «при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання за умови, що відсутність особи в такому приміщенні не виходить за рамки розумних строків, а також за наявності об`єктивних даних, що вказують, що така особа вчиняє активні дії, які виражають її намір повернутися до свого житла»;

крім того, відсутній висновок щодо застосування статті 129 ЖК України, а саме, що входить в поняття житлова площа, а також щодо того, чи загальна площа, це сукупність житлових площ квартири, чи це сукупність житлової площі та допоміжних приміщень. Також необхідно зазначити, що саме ордер є тим документом, що підтверджує факт законного перебування у спірній квартирі. Однак, матеріали справи не містять ордеру відповідача на кімнату 812. При цьому необхідно враховувати, що ордер видається на вільну житлову площу. Отже, якщо позивач разом з сім`єю отримала 08 грудня 2015 року ордер на кімнату 812, то відповідно саме на цю дату така кімната вважалася вільного. Відповідач надає договори піднайму лише в період з 2015 року, однак будь яких інших договорів до цього періоду не було надано. Отже, необхідно сформувати правову позицію стосовного того, чи можлива видача ордеру на житлове приміщення, яке вже вважається зайнятим на момент видачі ордеру, однак особа, яка там проживає відповідних документів, що підтверджують право власності не має;

суди не надали оцінки заяві відповідача про те, що вона свідомо відмовилась від житлового приміщення, оскільки жодних активних дій щодо захисту права на користування житловим приміщення не вчинила, добровільно поступилася житловим приміщенням на користь позивача. Твердження про те, що вона утримувала весь час житло також є безпідставним, оскільки спростовується наданими у відповідь на адвокатські занити документами, а саме розрахунками по оплаті;

суди залишили поза увагою відсутність у відповідача ордеру на спірну кімнату; останній договір піднайму датований 2020 роком, строком на 6 місяців і жодних інших договорів на спірну кімнату не укладалося; відсутній факт оплати комунальних послуг з листопада 2020 року; неналежно оцінили доводи позивача про наявність іншого житлового приміщення у користуванні відповідача (кімната 518); відсутність особи відповідача у офіційних документах комунальних служб до січня 2023 року, а також відсутність укладених договорів з комунальними службами;

суди належно не дослідили клопотання про виклик свідків, які мали підтвердити неповажні причини відсутності відповідача в житлі. Суд апеляційної інстанції обмежив право позивача на доведення неповажності причин відсутності відповідача у спірній кімнаті, при тому, що обов`язок такого доказування згідно з усталеною практикою Верховного Суду та доводів самого ж апеляційного суду покладено на позивача.

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_6 , в якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Відзив на касаційну скаргу обґрунтований тим, що:

рішення суду першої та апеляційної інстанцій є повністю законними, обгрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставинам справи та

прийняті повністю у відповідності до норм матеріального та процесуального права;

всупереч вимог статті 400 ЦПК України касатор намагається здійснити переоцінку доказів;

відповідачка ніколи не відмовлялася від прав на спірну квартиру, згоди на реєстрацію позивачів та її сім`ї не надавала, продовжувала весь цей час сплачувати комунальні послуги та переукладати договори найму на спірну квартиру. Відповідач має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната у гуртожитку є її «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. Саме як своє "житло" сприймає вона вказану кімнату;

з урахуванням конкретних обставин даної справи, відповідач вважає, що визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням за відсутності у неї іншого належного на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки він не втрачав інтерес до вказаного житла та вважає спірну квартиру своїм "житлом" в розумінні статті 8 Конвенції;

спір виник виключно після того, як колишній гуртожиток, в якому знаходиться спірна квартира, передали у відання міської ради та виникла можливість приватизувати її. Саме це і переслідує сторона позивача, звертаючись з даним позовом, що підтверджується і матеріалами справи. У разі задоволення касаційної скарги та як наслідок позову, відповідач фактично не лише залишиться безхатьком, а й фактично втрачає право на отримання іншого житла, знаходячись в черзі, проживаючи в даному колишньому гуртожитку.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано з суду першої інстанції справу.

У жовтні 2024 року справа № 750/3751/23 надійшла до Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 26 вересня 2024 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження - суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року у справі № 203/1665/19-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 24 жовтня 20І8 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 20/8 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 569/12832/16-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, від 19 січня 2022 року у справі № 344/9319/19, від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц, від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, від 24 грудня 2020 року у справі № 369/6361/15-ц, необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17, від 16 червня 2021 року у справі № 289/2299/18, від 19 травня 2021 року у справі № 759/19579/17, від 07 липня 2021 року у справі № 554/3289/20, відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України.

Фактичні обставини

Суди встановили, що 08 грудня 2015 року ПАТ ВТФ "Сіверянка" видало ОСОБА_1 ордер на житлову площу в гуртожитку № НОМЕР_3 на право зайняття по АДРЕСА_4 , розміром 18,19 кв. м, склад сім`ї: чоловік ОСОБА_3 , 1986 року народження, донька ОСОБА_4 , 2009 року народження.

Згідно із довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 15 лютого 2023 року № 138, за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстровано чотири особи, з 08 грудня 2015 року: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та з 02 грудня 2004 року: ОСОБА_2 .

Як свідчать договори піднайму від 22 березня 2015 року № 573, від 22 вересня 2016 року № 830, від 22 березня 2017 року № 926, від 22 вересня 2019 року № 1346, від 22 вересня 2020 року № 1525, ТОВ "Сівердім" передало ОСОБА_2 у піднайм (строкове платне користування) 1/2 кімнати № 812, що складало 9 кв. м, і знаходилося у гуртожитку по АДРЕСА_5 , а ОСОБА_2 прийняла і зобов`язалась своєчасно сплачувати за користування об`єктом піднайму, а також за комунальні послуги, відповідно до умов даного договору.

Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 04 серпня 2022 року №286, затверджено акт приймання-передачі у комунальну власність територіальної громади м. Чернігова будівлі гуртожитку по АДРЕСА_5 , яка перебуває на балансі ПАТ ВТФ «Сіверянка».

Довідкою ТОВ "Сівердім" від 01 травня 2023 року № 4 підтверджено, що ОСОБА_1 дійсно проживала в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 , у зв`язку з чим їй нараховувалась оплата за проживання в гуртожитку, в тому числі, компенсація використаних комунальних послуг.

За інформацією відділу квартирного обліку та приватизації житлового фонду від 03 липня 2023 року № 700/2023/1-10, рішенням міської ради 30 березня 2023 року №30/VIII-15 "Про надання дозволу на приватизацію житла у будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 ", надано дозвіл мешканцям гуртожитку на приватизацію житла у будівлі за адресою: АДРЕСА_5 .

Рішенням виконавчого комітету 20 квітня 2023 року № 242 «Про зміну нумерації житлових приміщень у будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 », здійснено зміну нумерації житлових приміщень у будівлі відповідно до технічного паспорту на будинок квартирного типу (гуртожиток), згідно з додатком.

Актом про непроживання особи за місцем реєстрації від 09 березня 2023 року, затвердженим в КП "ЖЕК-10" Чернігівської міської ради, встановлено, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 , не проживає за місцем реєстрації .

12 січня 2024 року ТОВ "Сівердім" на запит представника позивача надало інформацію за № 2, в якій зазначено, що за період часу з лютого 2014 по грудень 2023 роки ОСОБА_2 не сплачувала комунальні платежі за квартиру АДРЕСА_6 .

Згідно з довідкою ТОВ "Сівердім" № 4 від 07 березня 2024 року, ОСОБА_2 здійснювала оплату за проживання в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 , в тому, числі компенсацію використаних комунальних послуг за період: січень 2016 року по листопад 2020 року, включно.

Зазначення у довідках різної інформації щодо одного і того ж питання ТОВ "Сівердім" на запит суду першої інстанції пояснило тим, що при формуванні довідки № 2 від 12 січня 2024 року (наданої на запит представника позивача), в процесі перевірки даних щодо оплати виникла технічна помилка.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК).

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

Системне тлумачення статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року в справі № 554/3289/20 (провадження № 61-2951св21).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) зазначено, що: «системне тлумачення статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17 (провадження № 61-4520св21) вказано, що: «аналіз статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18) зазначено: «вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18) зазначено: «апеляційний суд встановив, що квартира АДРЕСА_1 має дві суміжні кімнати. При цьому, мати відповідача постійно проживала у квартирі разом зі співмешканцями. На цей час, в квартирі проживає чоловік матері - ОСОБА_5 Відповідач не проживає у спірній квартирі за домовленістю з матір`ю, оскільки площа та планування квартири не дають можливості для одночасного проживання в квартирі трьох дорослих осіб. За таких обставин, врахувавши поважність причин відсутності ОСОБА_6 у спірній квартирі понад 6 місяців, а також відсутність у відповідача іншого житла, апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

звертаючись до суду з даними позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована в квартирі, де вона є наймачем, але з 2015 року не проживає;

відмовляючи в задоволення позовних вимог, суди виходили з того, що спірна квартира є єдиним житлом відповідача, де вона зареєстрована, але не проживає з поважних причин;

отже, встановивши відсутність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою, оскільки не проживає в ній вимушено, тобто відсутня з поважних причин, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог.

В частині підстав касаційного оскарження щодо відсутності висновку про застосування статті 129 ЖК України, а саме, щодо поняття житлової площі та можливості видачі ордеру на зайняте жиле приміщення, колегія суддів зазначає, що ці питання не мають правового значення для вирішення спору, оскільки виходять за предмет доказування - звертаючись з цим позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідач зареєстрована, але з 2015 року не проживає в спірній квартирі, тому на підставі статті 72 ЖК України втратила право користування нею.

Доводи касаційної скарги про безпідставну відмову в задоволенні клопотання про виклик свідків необґрунтовані.

Відповідно до частини другої статті 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити (частина друга статті 91 ЦПК України).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що:

10 січня 2024 року ОСОБА_1 надала суду заяву про виклик свідків, в якій зазначила, що просить допитати в якості свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , які можуть підтвердити те, що відповідач не проживала в спірному житлі ( т. 2 а. с. 2);

під час судового засідання 25 січня 2024 року суд відмовив у задоволенні клопотання про виклик свідків, оскільки факт непроживання відповідача в спірному житлі з 08 грудня 2015 року не заперечується (т. 2 а. с. 50 зв.).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначила, що дійсно не проживає спірній квартирі, але з поважних причин, оскільки в ній наявні лише одна кімната, тобто об`єктивно проживати там двом різним сім`ям неможливо (т. 1 а. с. 88-92).

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 до апеляційної скарги надала заяву про виклик свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , які можуть підтвердити те, що відповідач не проживала в спірному житлі з неповажних причин ( т. 2 а. с. 160-161).

В судовому засіданні апеляційного суду 21 серпня 2024 року суд відмовив у відмовив у задоволенні клопотання про виклик свідків, оскільки факт непроживання відповідача в спірному житлі не заперечується, а питання поважності причин не проживання суд вирішить в нарадчій кімнаті (т. 2 а. с. 200).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша-третя статті 367 ЦПК України).

За таких обставин суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання.

Посилання в касаційній скарзі висновки щодо норми права у подібних правовідносинах викладені в постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року у справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) не свідчать, що суди ухвалили рішення без їх урахування.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції на підставі статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Оскільки судові рішення підлягають залишенню без змін, то судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання касаційної скарги, покладаються на особу, яка її подала.

Щодо необхідності відступу від висновків Верховного Суду

В касаційній скарзі ОСОБА_1 просить відступити від застосованих судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20), від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20), від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17 (провадження № 61-4520св21), від 07 липня 2021 року в справі № 554/3289/20 (провадження №61-2951св21).

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується більшістю від складу суду, що розглядає справу. Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції. Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 403 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 403 цього Кодексу (частини перша-четверта статті 404 ЦПК України).

Оскільки позивач не навела правового обґрунтування необхідності такого відступу, в задоволенні клопотання про передачу справина розгляд палати, об`єднаної палати слід відмовити.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 квітня 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 21 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат