Справа № 336/7961/25
Номер провадження 2/337/2667/2025
02 грудня 2025 рокум. Запоріжжя
Хортицький районний суд м. Запоріжжя
в складі: головуючого судді - Салтан Л.Г.,
за участю секретаря - Кабалюка Д.О.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - ОСОБА_2 ,
неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 ,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Шевченківської районної адміністрації м. Запоріжжя, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицького району про позбавлення батьківських прав,
20.08.2025 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на те, що батько дитини самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо його виховання, спілкування не підтримує, тривалий час не проявляє жодного інтересу щодо стану справ, здоров`я та його долі, матеріальної допомоги на утримання не надає.
22.09.2025 року із Шевченківського районного суду м. Запоріжжя надійшла справа для розгляду за підсудністю відповідно до ухвали суду від 29.09.2025 року, оскільки відповідач ОСОБА_3 , має реєстрацію за адресою: АДРЕСА_1 , за якою можливо визначити підсудність за Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, як особа, яка проживає по Хортицькому району за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 23 вересня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі.
Відповідач у підготовчі судове засідання та судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про розгляд справи сповіщений у встановленому порядку, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Відзив на позов у відповідності до ст. 178 п.8 ЦПК України не надано, позивач та її представник не заперечують проти розгляду справи у відсутності відповідача, на підставі документів наявних у матеріалах справи з ухваленням заочного рішення, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з ч.1 п.2 ст.280 ЦПК України.
У судовому засіданні ОСОБА_1 , допитана за правилами допиту свідків, під присягою суду пояснила, що вона є рідною бабусею ОСОБА_5 , її донька ОСОБА_6 перебувала у шлюбі з відповідачем, від якого народилися онуки ОСОБА_5 та ОСОБА_7 . Шлюбні відносини між донькою та відповідачем були припиненні у 2012 році. У 2024 році донька тяжко захворіла, тому донька разом з онуками почали проживати у неї. Жодної матеріальної допомоги відповідач не надавав, з дітьми не спілкувався. У березні 2025 року мати дітей померла. ОСОБА_7 наразі повнолітня. Онуки проживають з нею, перебувають повністю на її утриманні. Відповідачеві добре відоме їхнє місце проживання, але він не цікавиться життям дітей, матеріальну допомогу не надає. Просить позбавити відповідача батьківських прав відносно ОСОБА_5 , якому наразі виповнилося 15 років, позбавлення батьківських прав їй необхідно для представництва та захисту прав онука в начальних та медичних закладах та при вирішенні повсякденних питань.
Представник позивача вважає заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Неповнолітній ОСОБА_4 підтримав позовні вимоги, заявлені бабусею, просить позбавити батька батьківських прав, оскільки останній не приймає жодної участі у його житті, не цікавиться його справами, навчаннями, матеріально не підтримує. Зустрічі з ним були випадковими: після смерті матері він випадково зустрів його у місті, про зустріч вони не домовлялися, батько цікавості до його життя не проявив. Він перебуває на утриманні бабусі та тітки, сестра також працює. Шкільні питання вирішує бабуся, батько ніколи не цікавився де та як він навчається.
Свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що вона є рідною сестрою неповнолітнього ОСОБА_4 . Після смерті матері вони мешкають з бабусею, яка забезпечує їх усім необхідним. Батько їхнім життям взагалі не цікавиться, матеріальної допомоги не надає.
Представник третьої особи районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, як орган опіки та піклування, у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, приймав активну участь при підготовчому провадженні, пояснюючи, що відповідач за місцем реєстрації не мешкає, про що був складений акт, на запрошення до органу опіки та піклування не з`являється, надав суду висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав та заяву щодо розгляду справи у його відсутність, в якій просив ухвалити судом рішення в інтересах дитини з урахуванням наданого органом опіки та піклування висновком.
Представник служби у справах дітей Шевченківської районної адміністрації ЗМР не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Вислухавши доводи учасників провадження, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.
У відповідності зі ст.164 Сімейного кодексу України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей.
В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є рідною бабусею (з боку матері) неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з яким мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .
Батьками неповнолітнього є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , які перебували у шлюбі, що зареєстрований 26.08.2006 Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис № 934. Під час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_6 народилися ОСОБА_8 та ОСОБА_4 .
Рішенням Шевченківської районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2021 року по справі №336/3038/21 (пр.№2/336/2765/2021) позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів задоволені; стягнуто з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_4 ) аліменти на утримання малолітніх дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , в твердій сумі в розмірі 2000,00 грн. на кожну дитину, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з подальшою щорічною індексацією відповідно до закону, починаючи з 22.04.2021, до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Також з тексту рішення вбачається, що на час ухвалення рішення малолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_4 фактично проживають з матір`ю - ОСОБА_6 , перебувають на її утриманні, відповідач ОСОБА_3 мешкає окремо.

Мати ОСОБА_4 ,- ОСОБА_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Наказом начальника служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 11 квітня 2025 року неповнолітній ОСОБА_4 , як дитина позбавлена батьківського піклування, тимчасово влаштований в родину баби -позивачки по справі- ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 з метою захисту прав та інтересів дитини.

ОСОБА_1 самостійно виховує свого онука ОСОБА_4 , забезпечує його усім необхідним для нормального розвитку та життя. Також, позивач цікавиться успіхами онука у навчанні, забезпечує його шкільним приладдям та всім необхідним для навчання.

За змістом декларації № 0001-К627-8210, ОСОБА_1 є законним представником ОСОБА_4 в медичних закладах та установах.

Відповіддю Запорізької гімназії №19 від 20.07.2025 року № 103-01.30 повідомлено, що батько ОСОБА_4 за час навчання дитини у гімназії до класного керівника або вчителів не звертався, участі у батьківських зборах не брав, навчальними успіхами сина у педагогів не цікавився, заходи, які проводять в гімназії, не відвідував. Класний керівник спілкувалась виключно з матір`ю дитини, а після її смерті із тіткою ОСОБА_9 та бабусею - ОСОБА_1 . Після смерті матері, в житті ОСОБА_5 приймають участь старша сестра - ОСОБА_7 , бабуся ОСОБА_1 та тітка - ОСОБА_9 .

Відповідач по справі -батько ОСОБА_4 , ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавляться успіхами сина у навчанні, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання. Батько ОСОБА_4 не спілкуються з ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює належних умов для виховання та розвитку сина.

Отже, суд вважає встановленим, що відповідач не виконує обов`язки, які йому притаманні як батьку дитини. При цьому, крім обов`язків, не менш головним є вираження любові до своєї дитини, її розуміння, надання підтримки в важливі для неї моменти та бути для неї надійним захистом. Оскільки батько не з`являється в житті дитини, то син від батька не отримує любові, турботи та підтримки. Дитина не може розраховувати на надійний захист зі сторони батька тому, що батько всіма діями, продемонстрував не важливість сина у його житті.

Суду наданий висновок районної адміністрації по Хортицькому району Запорізької міської ради № 21.01/03-30/1093 від 24.11.2025 року про доцільність позбавлення ОСОБА_3 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 та відповідність такого заходу якнайкращим інтересам дитини.

Зазначений висновок повністю узгоджується з іншими матеріалами справи та наданими суду доказами.

Отже, за відсутності доказів належного, суд вважає, що відповідач. був зобов`язаний виконувати батьківські обов`язки, зокрема передбачені ст.150 СК України, за якими батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Натомість, відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, залишивши сина на виховання матері, а після її смерті- бабусі, життям сина не цікавився, обов`язки з виховання сина не виконував, самоусунувся від спілкування з ним. При цьому останній був обізнаний про місце мешкання сина, яке залишилося незмінним, про місце навчання, однак до сина не приходив, для встановлення часу побачень з сином до органу опіки та піклування або суду не звертався.

Жодних доказів на підтвердження того, що позивачка перешкоджала спілкуванню з сином, налаштовувала сина проти батька, суду не надано, а тому суд на своє глибоке переконання вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача та є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав.

Суд звертає увагу, що зі змісту положень принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959р. дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння, вона повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Підсумовуючи вищевикладене, суд доходить переконання, що обставини, на які покликаються позивачі у своєму позові, є достовірними та такими, що не викликають у суду сумніву, а отже, відповідачем порушено право його дитини на рівень життя, достатній для їх фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, яке гарантоване ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" і яке підлягає захисту на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України шляхом позбавлення його, як батька, батьківських прав, оскільки він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню, що в свою чергу не буде суперечити інтересам позивача.

При цьому суд враховує, що позивачеві виконалося п`ятнадцять років, він вже здатен самостійно визначитися зі своїми пріоритетами, що відповідають його інтересам, батько тривалий час був відсутній у його житті, формування позивача як особистості відбувається за відсутності батька, зв`язки, що притаманні родині між ними фактично втрачені.

Також суд враховує, що переважна кількість батьківських прав та обов`язків стосується дитини до досягнення нею повноліття, проте й після досягнення дитиною повноліття правовий зв`язок між батьками та їхніми дітьми не припиняється, батьківські права продовжують існувати. Так, права та обов`язки батьків і повнолітньої дитини визначені розділом ІІІ СК України. Зокрема, у статтях 202, 203 СК України передбачено обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, зокрема, шляхом сплати аліментів, та брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. Відповідно до частини другої статті 202 СК України якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.

Також СК України надає батькам, які не були позбавлені батьківських прав стосовно своїх дітей, права та обов`язки щодо їх внуків та правнуків, зокрема право на їх виховання та спілкування, право на утримання та піклування з боку внуків, правнуків, право на спадкування за законом, тощо. Тож навіть після досягнення дитиною повноліття батьки, які не позбавлені батьківських прав стосовно такої дитини, зберігають певні права та обов`язки щодо неї, які ґрунтуються на їх кровному спорідненні. Із повноліттям дитини «з`являються» права батьків на утримання з боку повнолітніх сина/дочки та виникають відповідні кореспондуючі їм обов`язки. Батьки, не позбавлені батьківських прав є спадкоємцями за законом своєї дитини. Таке нормативне регулювання сімейних відносин між батьками та повнолітніми сином/дочкою є втіленням моральних засад суспільства, за яких батько та матір, які належно виконували свої обов`язки щодо власної дитини протягом тривалого часу (від народження і до досягнення дитиною повноліття, а в певних випадках навіть після досягнення повноліття), мають право на утримання від повнолітніх сина/дочки, а також на спадкування за законом. Відповідно, позбавлення матері чи батька батьківських прав стосовно їхньої дитини, за умови доведеності факту невиконання ними своїх батьківських обов`язків, унеможливлює існування, зокрема, права на утримання та спадкування в майбутньому, та відповідатиме принципам розумності й справедливості.

Отже, незважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, беручи до уваги, що відповідач тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя, самоусунувся від забезпечення безпечних умов сина, що перебуває у прифронтовому місці, у країні, в якій введено воєнний стан, необхідного харчування, медичного догляду, лікування сина, не спілкується з ним в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення; не надає сину доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ними освіти, навіть не знає які успіхі має син у навчанні, чим захоплюється, які має проблеми, тощо, тому суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є законним та обґрунтованими, підтверджені у судовому засіданні як поясненнями учасників провадження, так письмовими доказами, наявними в матеріалах провадження, а тому підлягають задоволенню.

Разом з тим, позбавлення батьківських прав не свідчить про обов`язковість припинення родинного зв`язку між батьками та дітьми, оскільки відповідно до ст. 168 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із заявою про надання їм права на побачення з дитиною. Суд може дозволити разові, періодичні побачення з дитиною, якщо це не завдасть шкоди її життю, здоров`ю та моральному вихованню, за умови присутності іншої особи. Та при зміні свого ставлення до дітей , згідно ст.169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав законні та обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , мешкає АДРЕСА_5 ) батьківських прав щодо неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Рішення суду надіслати Дніпровському відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).

Роз`яснити ОСОБА_3 , що у разі зміни свого ставлення до дитини, він має право звернутися в суд з позовом про поновлення батьківських прав, відповідно до ст.169 СК України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня з дня виготовлення повного тексту рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Повний текст рішення виготовлений 4 грудня 2025 року, копію рішення направити учасникам провадження.

Суддя: Л.Г. Салтан