ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6497/25 Номер провадження 22-ц/814/4303/25Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді доповідача Дорош А. І.

Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.

при секретарі: Коротун І. В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 02 жовтня 2025 року, ухвалене суддею Яковенко Н. Л., повний текст рішення складено 02 жовтня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельна компанія «Олія Добра» про зобов`язання прийняти на роботу, -

В С Т А Н О В И В:

05.08.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Торгівельна компанія «Олія Добра» про зобов`язання прийняти на роботу, в якому просив суд зобов`язати ТОВ «Торгівельна компанія «Олія Добра» прийняти ОСОБА_1 на роботу з 05.08.2025 (день звернення до суду).

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно оголошення відповідача, на сайті work.ua ОСОБА_1 звернувся до відповідача з особистою заявою про прийняття на роботу інженером з охорони праці. У заяві повідомив, що ОСОБА_1 - особа з інвалідністю з дитинства. Відповідач відмовив позивачу у працевлаштуванні. За правилами Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» відмова у працевлаштуванні особи з інвалідністю має бути оформлена у письмовому вигляді та повідомлено інваліду. Отже , відмову у працевлаштуванні з боку відповідача вважає незаконною. Крім цього, відповідно до статті 21 Закону України «Про охорону праці» роботодавець повинен одержати дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки. Але на сайті управління Держпраці у Львівській області відсутня інформація про наявність такого дозволу у відповідача. Також відповідачем не дотримано норматив працевлаштування осіб з інвалідністю, оскільки для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 4 відсотки середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Також відповідач не пройшов сертифікацію за ISO 9001; ISO 22000. Підприємство відповідача розташовано поруч з помешканням ОСОБА_1 і йому б було зручно добиратися на роботу. Крім цього, позивач має 20 річний досвід роботи інженером з охорони праці. На даний час ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності у розмірі 2 361 грн на місяць і йому край необхідно знайти роботу.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 02 жовтня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельна компанія «Олія Добра» про зобов`язання прийняти на роботу - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що, звертаючись до суду з позовом, фактично позивач просить суд зобов`язати відповідача укласти з ним трудовий договір всупереч встановленому порядку. Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до висновку, що ТОВ «Торгівельна компанія «Олія Добра» не було порушено прав позивача, а тому необхідно відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю за їх безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що,відмовляючи у позові, суд першої інстанції помилково дійшов до висновку, що належних та допустимих доказів звернення позивача до відповідача із письмовою заявою про прийняття на роботу не надано. Відповідач приховав від суду свій лист №11 від 01.09.2025, яким відхилив письмову заяву ОСОБА_1 про прийняття на роботу. У зв`язку з цим, суд першої інстанції був позбавлений процесуальної можливості дослідити письмовий доказ. Зазначена обставина призвела до неправильного розгляду справи. Згідно цього листа, відповідач отримав заяву ОСОБА_1 про прийняття на роботу. Для правильного розгляду справи вважає за необхідне витребувати у відповідача штатний розклад для аналізу вирішення питання обгрунтованості відмови у працевлаштуванні. Зазначене клопотання було заявлене ОСОБА_1 у суді першої інстанції, але було відхилено через недобросовісне виконання процесуальних обов`язків з боку відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання апеляційного суду 03.12.2025 не з`явилися учасники справи, вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 03.11.2025 судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (а.с. 77-78), які були доставлені до електронних кабінетів. При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 31.10.2025 (про призначення справи до апеляційного розгляду на 03.12.2025 о 10-20 год) розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що ОСОБА_1 згідно довідки №1601- від 05.08.2025 взятий на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23).

Також встановлено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю з дитинства 2-ї групи. Згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 21.11.2018, інвалідність встановлена безстроково (а.с. 10-11).

Позивач, звертаючись до суду, зазначає, що ТОВ «Торгівельна компанія «Олія Добра» розмістило оголошення на сайті work.ua про наявність вакантної посади інженера з охорони праці. З метою працевлаштування на дану посаду позивач особисто звернувся до відповідача із заявою про прийняття на роботу, а згодом 04.08.2025 та 08.08.2025 додатково надіслав заяви на офіційну електронну адресу ТОВ «Торгівельна компанія «Олія Добра». У цих заявах повідомив, що є особою з інвалідністю. На підтвердження цього до суду надано заяву позивача про прийняття на роботу, написану від руки, та скріншоти відповідних електронних листів, які були надіслані відповідачу (а.с. 3-4, 46, 49-52). Позивач також зазначає, що відповідач відмовив йому у працевлаштуванні та зобов`язаний був письмово оформити відмову у прийнятті на роботу, чого зроблено не було.

Приєднана до матеріалів справи письмова заява про прийняття на роботу, яку позивач нібито надав відповідачу, судом першої інстанції оцінена критично, оскільки вказана заява не містить дати її складення, а також відсутні докази одержання цієї заяви роботодавцем, чи направлення її на адресу ТОВ «Торгівельна компанія «Олія Добра».

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що належних та допустимих доказів звернення позивача до відповідача із письмовою заявою про прийняття на роботу не подано.

Також суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано жодних доказів того, що ТОВ «Торгівельна компанія «Олія Добра» взагалі було розміщено об`яву про наявність вакантної посади інженера з охорони праці.

Дослідженими у справі доказами не встановлено наявності у відповідача обов`язку укласти трудовий договір з позивачем ОСОБА_1 і такого обов`язку відповідач не порушував. Із дискримінаційною ознакою відмова у прийнятті на роботу позивача не пов`язана. Відповідно до положень статті 21 КЗпП укладення трудового договору, як і будь-якої іншої двосторонньої угоди, потребує згоди не тільки працівника, а й власника або уповноваженого ним органу.

Щодо витребування у відповідача штатного розкладу для аналізу вирішення питання обґрунтованості відмови у працевлаштуванні, суд першої інстанції зазначив, що надання такого документу жодним чином не вплине на вирішення питання щодо зобов`язання відповідача прийняти позивача на роботу, оскільки судом не встановлено самого факту звернення позивача до відповідача у встановленому законом порядку про укладення трудового договору.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно зі статтею 22 КЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу, тобто відмова без будь-яких мотивів або з підстав, що не стосуються кваліфікації чи професійних якостей працівника, або з інших підстав, не передбачених законом.

На вимогу особи, якій відмовлено в прийнятті на роботу, власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, зобов`язані письмово повідомити про причину такої відмови, яка має відповідати частині першій цієї статті.

Згідно ч. 3 ст.17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи або в інших установлених законом випадках стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю.

Згідно п.5 ч.1 ст.24 КЗПП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою. Таким чином, чинне законодавство не передбачає можливості укладення трудового договору шляхом використання електронних засобів зв`язку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2018 у справі №647/2279/17 (провадження №61-24277св18) вказано, що відповідно до частини другої статті 232 КЗпП суди безпосередньо розглядають позови про укладення трудових договорів, у тому числі інших осіб, з якими власник або уповноважений ним орган відповідно до чинного законодавства зобов`язаний укласти трудовий договір (наприклад, коли у випадках, передбачених законодавством, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний приймати в порядку працевлаштування інвалідів і неповнолітніх, направлених на роботу в рахунок броні; осіб, які були звільнені в зв`язку з направленням на роботу за кордон, призовом на строкову чи альтернативну військову службу і повернулись після закінчення цієї роботи чи служби), або які вважають, що їм відмовлено в укладенні трудового договору всупереч гарантіям, передбаченим статтею 22 КЗпП.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.03.2019 у справі №349/81/18 (провадження №61-43402св18) зазначено, що стаття 22 КЗпП передбачає наявність двох окремих складів правопорушень трудового законодавства при відмові у прийнятті на роботу: необґрунтована відмова у прийнятті на роботу і відмова у прийнятті на роботу за ознаками дискримінації особи у випадках, як прямо передбачених частиною другою статті 22 КЗпП України, так і в інших нормах трудового права. Обов`язку однієї сторони завжди кореспондує право іншої сторони: заборона необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу кореспондується з обов`язком роботодавця укласти такий договір. Суди встановили, що ОСОБА_4 не належить до кола осіб, з якими відповідач зобов`язаний був укласти трудовий договір (запрошення на роботу в порядку переведення, молоді спеціалісти, котрих в установленому законом порядку направлено на роботу в дану організацію, тощо). Перелік обов`язку роботодавця укласти трудовий договір з працівником за правилами КЗпП є вичерпним і такого обов`язку відповідач не порушував. Із дискримінаційною ознакою відмова у прийнятті на роботу ОСОБА_4 не пов`язана. Відповідно до положень статті 21 КЗпП укладення трудового договору, як і будь-якої іншої двосторонньої угоди, потребує згоди не тільки працівника, а й власника або уповноваженого ним органу. Зазначеним забезпечується оптимальне узгодження інтересів роботодавця і особи, яка бажає укласти трудовий договір, інакше роботодавець буде позбавлений можливості у повному обсязі виконувати свої функціональні обов`язки щодо підбору та розміщення кадрів і нести відповідальність за той обсяг роботи, за який він відповідає за законом.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного позову є зобов`язання ТОВ «Торгівельна компанія «Олія Добра» прийняти ОСОБА_1 на роботу з 05.08.2025 (день звернення до суду).

Розглядаючи цей спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини другої статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

За правилом статті 22 КЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров`я працівника можуть встановлюватись законодавством України.

Пункт 6 частини першої статті 24 КЗпП України визначає, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Згідно з частиною другою статті 24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Згідно ч. 3 ст.17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи або в інших установлених законом випадках стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що відповідно до частини другої статті 232 КЗпП України суди безпосередньо розглядають позови про укладення трудових договорів, у тому числі інших осіб, з якими власник або уповноважений ним орган відповідно до чинного законодавства зобов`язаний укласти трудовий договір (наприклад, коли у випадках, передбачених законодавством, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний приймати в порядку працевлаштування інвалідів і неповнолітніх, направлених на роботу в рахунок броні; осіб, які були звільнені в зв`язку з направленням на роботу за кордон, призовом на строкову чи альтернативну військову службу і повернулись після закінчення цієї роботи чи служби), або які вважають, що їм відмовлено в укладенні трудового договору всупереч гарантіям, передбаченим статтею 22 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.05.2021 у справі №274/6766/19, провадження №61-13188св20, від 31.08.2021 у справі №590/1342/19, провадження №61-2418св21, від 22.12.2021 у справі №483/1615/20, провадження №61-2803св21, від 22.02.2023 у справі №274/7153/20, провадження №61-8029св21, від 21.02.2024 у справі №479/199/20, провадження №61-6222св21.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 згідно довідки №1601- від 05.08.2025 взятий на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23).

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю з дитинства 2-ї групи. Згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 21.11.2018, інвалідність встановлена безстроково (а.с. 10-11).

Позивач, звертаючись до суду, зазначав, що ТОВ «Торгівельна компанія «Олія Добра» розмістило оголошення на сайті work.ua про наявність вакантної посади інженера з охорони праці. З метою працевлаштування на дану посаду позивач особисто звернувся до відповідача з заявою про прийняття на роботу, а згодом 04.08.2025 та 08.08.2025 додатково надіслав заяви на офіційну електронну адресу ТОВ «Торгівельна компанія «Олія Добра». У цих заявах повідомив, що є особою з інвалідністю.

На підтвердження цього до суду надано заяву позивача про прийняття на роботу, написану від руки, та скріншоти відповідних електронних листів, які були надіслані відповідачу (а.с. 3-4, 46, 49-52).

Позивач також зазначав, що відповідач відмовив йому у працевлаштуванні та зобов`язаний був письмово оформити відмову у прийнятті на роботу, чого зроблено не було.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що належних та допустимих доказів звернення позивача до відповідача із письмовою заявою про прийняття на роботу не надано. Позивачем не надано жодних доказів того, що ТОВ «Торгівельна компанія «Олія Добра» взагалі було розміщено об`яву про наявність вакантної посади інженера з охорони праці. Дослідженими у справі доказами не встановлено наявності у відповідача обов`язку укласти трудовий договір з позивачем ОСОБА_1 і такого обов`язку відповідач не порушував. Із дискримінаційною ознакою відмова у прийнятті на роботу позивача не пов`язана. Звертаючись до суду з позовом, фактично позивач просить суд зобов`язати відповідача укласти з ним трудовий договір всупереч встановленому порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем був прихований лист №11 від 01.09.2025, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки надання такого документу жодним чином не вплине на вирішення спору щодо зобов`язання відповідача прийняти позивача на роботу.

Доводи та вимоги апеляційної скарги, в межах яких суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothersv. Ukraine, №4909/04, § 58).

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 02 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Якщо розгляд справи здійснювався у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, то касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2025 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов