К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 року місто Київ

справа № 759/15557/21

апеляційне провадження № 22-ц/824/14574/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Шкоріної О.І.,

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дейнегіна Сергія Миколайовича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 червня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Шум Л.М., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чібісова Геннадія Олександровича про визнання протиправним та скасування рішення, визнання договору дарування недійсним, скасування запису про право власності,-

в с т а н о в и в :

В липні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чібісова Г.О. про визнання протиправним та скасування рішення, визнання договору дарування недійсним, скасування запису про право власності, в якому просили:

визнати протиправними та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чібісова Г.О. про державну реєстрацію права власності (індексний номер 5616111; реєстраційний номер об`єкта нерухомості 000; номер запису про право власності 40364525) від 02 лютого 2021 року за ОСОБА_3 об`єкту нерухомого майна: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 29 кв.м.;

визнати недійсним договір дарування квартири від 02 лютого 2021 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чібісовим Г.О. та зареєстрований в реєстрі за № 43;

скасувати запис про право власності № 40364525, який внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про право власності на нерухоме майно (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 000, а саме на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 27 кв.м.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачі зазначають, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також матір`ю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Позивачі тимчасово проживають за межами України і мали намір забрати ОСОБА_4 на лікування до Польщі.

На час відсутності позивачів, до організації лікування та оформлення документів, догляд за ОСОБА_4 здійснювала ОСОБА_5 , яка була її сусідкою.

В січні 2021 року, маючи на меті отримання додаткового прибутку, ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_3 та його співмешканки ОСОБА_6 грошові кошти і надала доступ до ОСОБА_4 , її квартири, документів.

ОСОБА_4 за останні роки перенесла три інсульти, перебувала у безпорадному стані (не мала можливості рухатись, була лежачою, не мала можливості висловлювати свою волю, оскільки не могла ні говорити, ні підписувати будь-які документи).

Орієнтовно 27 січня 2021 року, користуючись безпорадним станом ОСОБА_4 , ОСОБА_3 проти її волі помістив останню до будинку для літніх людей - «Пансіонат «Опіка близьких», що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , забрав у неї мобільний телефон, внаслідок чого позивачі втратили з нею зв`язок.

02 лютого 2021 року на час перебування ОСОБА_4 в «Пансіонаті «Опіка близьких» приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чібісов Г.О. посвідчив договір дарування, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , за реєстровим номером 43 та прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за номером 56416111 про внесення запису № 40364525 про право власності у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла у «Пансіонаті «Опіка близьких».

Позивачі зазначають, що при посвідченні договору дарування від 02 лютого 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чібісовим Г.О. не були дотримані вимоги Закону України «Про нотаріат», оскільки в ньому невірно зазначено місце укладення договору, в порушення ст.44 Закону та глави 6 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не встановлено дійсних намірів кожної із сторін до вчинення правочину, не перевірено обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, в порушення ст.45 Закону та глави 9 розділу 1 Порядку, не дивлячись на наявність у ОСОБА_4 фізичних вад (неможливість самостійно підписати договір, висловити свою волю) нотаріусом не було залучено інших осіб під час посвідчення договору дарування.

Такі дії приватного нотаріуса, на думку позивачів, є неправомірними та ставлять під сумнів чинність посвідченого договору.

Крім того, позивачі зазначають, що оспорюваний правочин укладено під впливом обману та тяжких для дарувальника обставин, оскільки вона перебувала у безпорадному стані, під дією стороннього впливу на її волю, оскільки і до будинку для літніх людей вона була переміщена поза її волею, а також вказують на фіктивність укладеного правочину на підставі положень ст. 234 ЦК України.

Посилаючись на наведене, позивачі просили позов задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18 червня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Дейнегін С.М. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що на момент укладення договору дарування ОСОБА_4 перебувала у будинку для літніх людей «Пінсіонат «Опіка близьких», який знаходиться у Київській області, за адресою АДРЕСА_3 . Таким чином при складанні договору та зазначаючи, що правочин вчинено за адресою у м. Києві ОСОБА_4 не усвідомлювала фактичне місце знаходження, або була введена в оману щодо фактичного місця знаходження, що також є свідченням того що і щодо решти обставин підписання договору також була введена в оману при укладання договору, що є істотною та обов`язковою вимогою закону щодо відображення у договорі за нотаріальною формою. При прийнятті рішення судом першої інстанції належної оцінки вказаним обставинам не надано.

Вказує, що судом не викликано свідків - працівників «Пінсіонат «Опіка близьких», а також свідка ОСОБА_5 , які могли підтвердити, що ОСОБА_4 , безпосередньо перед перевезенням її до пансіонату вже не розуміла обставин, які відбуваються та не могла керувати своїми діями.

Вважає, що зазначення у договорі недостовірної адреси вчинення нотаріальної дії може також свідчити про спробу ОСОБА_3 приховати від ОСОБА_1 фактичного місцезнаходження ОСОБА_4 та спроби перешкоджання незаконним діям.

Також зазначає, що в порушення ст. 45 Закону України «Про нотаріат» та глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, не залучено інших осіб під час посвідчення договору дарування, тому дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чібісова Г.О. є умисними та протиправними. Вказані обставини залишились без належної уваги суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Ларичев В.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Так, позивачами не надано доказів на підтвердження того, що на момент укладення оспорюваного правочину у ОСОБА_4 була відсутня воля на його укладення, що зовнішній прояв відповідав її внутрішній волі, про здійснення на неї тиску або введення її в оману щодо наслідків укладення правочину, про існування тяжких обставин, які зумовили її укласти договір дарування та відчужити квартиру на свого онука - ОСОБА_3 . Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_4 на час укладення оспорюваного правочину перебувала в безпорадному стані, не могла фізично висловити свою волю та підписати договір дарування і такі обставини не були підтверджені в ході розгляду справи за результатами дослідження всіх наданих позивачами доказів.

ОСОБА_1 та її представник Дейнегін С.М. в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи адвокат був повідомлений належно, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що він не може прибути в судове засідання оскільки перебуватиме на слідчих діях у ДБР.

Вирішуючи дане клопотання колегія суддів, заслухавши думку представника відповідача, який заперечував щодо відкладення розгляду справи, дійшла наступних висновків.

Так, перше судове засідання було призначено на 09 жовтня 2025 року. ОСОБА_1 та її представник - адвокат Дейнегін С.М. в судове засідання не з`явилися Адвокат Дейнегін С.М. надіслав клопотання про відкладення розгляду справи та просив при визначенні дати наступного судового засідання врахувати дати вже призначених судових засідань.

Колегія суддів задовольнила клопотання про відкладення розгляду справи та з урахуванням дат зазначених адвокатом, призначила судове засідання на 04 грудня 2025 року.

04 грудня 2025 року адвокат Дейнегін С.М. вдруге не з'явився в судове засідання, та в клопотанні про відкладення, вказав на причину неявки - його участь на слідчих діях.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представник не з`явився в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити справу по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представника особи чи самої особи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи, встановлені процесуальні строки розгляду справи, достатність матеріалів для розгляду справи, повторну неявку представника позивача, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні вказаного клопотання та розглядати справу за відсутності ОСОБА_1 та її представника - адвоката Дейнегіна С.М.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - адвокат Ларичев В.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належно, про причини неявки суду не повідомив, тому колегія суддів вважала можливим провести розгляд справи за його відсутність.

Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення представника ОСОБА_3 - адвокат Ларичев В.В., вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , яке видано Жовтневим р/бюро РАЦС м.Києва 17.07.1967 р.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є онуками ОСОБА_4 і зазначені обставини визнавались і не оспорювались сторонами.

ОСОБА_4 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

02 лютого 2021 року між ОСОБА_4 , як дарувальником, та ОСОБА_3 , як обдарованим, було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Як вбачається зі змісту договору, він підписаний сторонами за місцезнаходженням дарувальника за адресою: АДРЕСА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чібісовим Г.О. Сторонам були роз`яснені вимоги Цивільного законодавства щодо недійсності правочину, сторони при укладенні правочину діяли добровільно, перебували у здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміли значення своїх дій та правові наслідки укладення договору.

На підставі зазначеного договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чібісовим Г.О. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності (індексний номер 5616111; реєстраційний номер об`єкта нерухомості 000; номер запису про право власності 40364525) від 02.02.2021 р. за ОСОБА_3 об`єкту нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 29 кв.м. та внесено відповідний запис.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи не було встановлено обставин, на які посилалася позивачі, які були б підставою для визнання договору дарування від 02 лютого 2021 року недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, за змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

При зверненні до суду з позовом позивачі, як на підставу для визнання оспорюваного договору дарування недійсними, посилалися на статті 230, 233, 234 ЦК України (укладення правочину під впливом помилки або обману), а також вказувала, що договір укладений за відсутності вільного волевиявлення ОСОБА_4 (частина третя статті 203 ЦК України), яка перебувала у безпорадному стані.

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Отже, виходячи зі змісту статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (пункт 53 постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, постанова Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16).

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором

є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як передбачено частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Із системного аналізу положень статей 203, 717 ЦК України слідує, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передання власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відтак, особливістю договору дарування є його безоплатний характер.

Крім того, відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатне передання майна у власність обдаровуваного й передання його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду

від 24 листопада 2021 року у справі № 587/2729/17 (провадження № 61-10954св20).

Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Тлумачення змісту статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману

у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 445/1011/17 (провадження

№ 61-971св18) Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 230 ЦК України дає підстави зробити висновок, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися безпосередньо позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.

Отже, стороні, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману в разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17.

Правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 ЦК України).

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин формально і заздалегідь знаючи, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

При фіктивному правочині у сторін такого правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину, а у діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним (фіктивним), повинен довести, що обидві сторони правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, діяли умисно, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Суд першої інстанції, врахувавши відсутність у матеріалах справи належних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження заявлених підстав недійсності оспорюваного договору дарування, дійшов загалом обґрунтованого висновку про те, що позивачами не спростовано презумпції правомірності договору дарування.

Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом обставин укладення оспорюваного договору дарування, а також на відсутність у ОСОБА_4 волі на укладення такого правочину, з урахуваннях відсутності у матеріалах справи достовірних доказів, є безпідставними.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що належним доказом, який би міг засвідчити належність підпису особи на письмових документах, є саме висновок почеркознавчої експертизи. Інші докази, які суд оцінює у їх сукупності, не є беззаперечними доказами на спростування чи підтвердження наявності волевиявлення особи (постанови Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 601/2139/21, від 24 травня 2023 року у справі №567/792/22, від 19 червня 2023 року у справі № 601/1965/21, від 21 червня 2023 року у справі № 567/874/22, від 06 грудня 2023 року у справі № 369/5183/19, від 27 лютого 2024 року у справі № 754/3142/21).

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність.

Відповідно до частин першої - третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Позивачами не надано доказів на підтвердження того, що на момент укладення оспорюваного правочину у ОСОБА_4 була відсутня воля на його укладення, що зовнішній прояв відповідав її внутрішній волі, про здійснення на неї тиску або введення її в оману щодо наслідків укладення правочину, про існування тяжких обставин, які зумовили її укласти договір дарування.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_4 на час укладення оспорюваного правочину перебувала у безпорадному стані, не могла висловити свою волю та підписати договір дарування і таких обставин не було підтверджено в ході розгляду справи за результатами дослідження всіх наданих позивачами доказів.

Доводи представника позивачки зводяться до переоцінки доказів у справі, незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, однак не спростовують правильність застосування судом норм права відповідно до правових висновків Верховного Суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України , правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

З огляду на наведене, оскільки суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 червня 2025 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дейнегіна Сергія Миколайовича - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанвои складено 05 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: