Провадження № 22-ц/801/2516/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Горбатюк В. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 рокуСправа № 127/10035/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Горбатюка В. В. в залі суду м. Вінниця, дата складення повного судового рішення відповідає даті його ухвалення,

у цивільній справі № 127/10035/25 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури, за участю третьої особи - прокурора Харківської обласної прокуратури Лапіної Л. Ю. про стягнення моральної шкоди,

встановив:

Короткий зміст вимог

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури, за участю третьої особи - прокурора Харківської обласної прокуратури Лапіної Л. Ю. про стягнення моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю відповідача та третьої особи щодо порушення розумних строків досудового розслідування у кримінальному провадженні 0000219.

Позов обґрунтовано тим, що 13.02.2018 відповідач відкрив кримінальне провадження №0000219 за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч.1 ст. 366, ч. 1 ст. 367 та ч. 2 ст. 382 КК України щодо неправомірних дій слідчого Хомич В. В., який проводив досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000010.

Позивач зазначає, що тривалий час слідчі, халатно виконуючи свої посадові обов`язки, не проводили необхідні слідчо-процесуальні дії, не усували недоліки, вказані в ухвалах слідчих суддів, та безпідставно закривали кримінальні провадження, викладаючи у постановах недостовірні та вигадані доводи, копії яких умисно не надсилали позивачу.

При цьому, слідчі судді неодноразово виносили ухвали, якими скасовували незаконні постанови слідчих та підтверджували порушення вимог законодавства під час досудового розслідування, зокрема, 14.05.2018 слідчий суддя, розглянувши скаргу позивача на постанову слідчого від 21.03.2018 про відмову у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні №0000219 виніс ухвалу, якою скасував постанову слідчого від 21.03.2018 та зобов`язав слідчого вручити позивачу пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого. Однак слідчий не виконав вимоги ухвали суду від 14.05.2018.

Окрім вказаної ухвали слідчого судді від 14.05.2018, позивач вказує на наявність інших таких ухвал, зокрема ухвали суддів від: 27.07.2018, 12.10.2018, 05.03.2019, 28.10.2019, 17.03.2020, 06.04.2020, 27.07.2023, 10.08.2023.

Позивач стверджує, що вказані ухвали суду набули законної сили, відповідно, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України. Проте в порушення ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 21 КПК України до цього часу вищезазначені ухвали суду відповідачем не виконано.

Також вказує, що процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №0000219 здійснювала прокурор Харківської обласної прокуратури Лапіна Л. Ю., яка протягом тривалого часу тільки імітує розслідування та нагляд у кримінальному провадженні №0000219.

Позивач вважає, що прокурор Лапіна Л. Ю. самоусунулась від виконання своїх посадових обов`язків та, порушуючи ст. 28 КПК України, навмисне не забезпечила проведення розслідування у розумні строки; порушуючи ст. 36 КПК України, навмисне не відміняла незаконні постанови слідчого; навмисне не забезпечила одночасний допит позивача з фігурантом у справі; навмисне не виконала та не усунула недоліки, викладені у численних ухвалах суду; навмисне не давала слідчім вказівок; порушуючи ст. 220 КПК України, навмисне не розглянула клопотання позивача; навмисно не припинила бездіяльність слідчих під час тривалої імітації досудового розгляду кримінального провадження; навмисне не ініціювала питання про усунення слідчого; ніяких слідчо-процесуальних дій, направлених на встановлення істини, прокурором Лапіною Л. Ю. в порушення вимог ст. 2, 8, 9, 25, 28, 36, 91-93 КПК України не проводились.

Вказує, що прокурор Лапіна Л. Ю. розуміла суспільно шкідливий характер своїх діянь або бездіяльності, передбачала їх суспільно шкідливі наслідки і свідомо допускала їх настання. Зауважує, що прокурор Лапіна Л. Ю. заподіяла позивачу, як потерпілому, моральну шкоду, тому що з вини прокурора порушені права позивача не поновлені; з вини прокурора порушення закону не припинено; з вини прокурора досудове розслідування у кримінальному провадженні проводиться неналежним чином через тривалу та систематичну бездіяльність слідчого; з вини прокурора, позивач, особа з інвалідністю 2 групи, людина похилого віку та важкохворий, змушений витрачати свій особистий час і звертатися до суду за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, умисне грубо порушених прокурором, повинен був протягом тривалого часу звертатися з скаргами на бездіяльність останнього, у зв`язку з чим переніс глибокі моральні страждання; з вини прокурора, позивач позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону; з вини прокурора стан здоров`я позивача суттєво погіршився; з вини прокурора, навмисної незаконної тривалої бездіяльності, позивач був незаконно позбавлений конституційного права на доступ до правосуддя.

Також позивач зазначає, що відносно прокурора Лапіної Л. Ю. було відкрито кримінальне провадження №0000032 за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України.

Отже підставою відшкодування шкоди у цій справі є не факт скасування процесуальних рішень, а численні факти навмисно допущеної тривалої бездіяльності прокурора ОСОБА_2 та надмірна тривалість досудового розслідування.

Вважаючи свої права порушеними, позивач стверджує, що своєю довготривалою бездіяльністю прокурор Лапіна Л. Ю. навмисно заподіяла йому моральну шкоду в розмірі 560 000 грн, яку просить стягнути з Державного бюджету України на його користь.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 жовтня 2025 року позов залишено без задоволення.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що сам факт звернення позивача із заявами до правоохоронних органів чи до суду не може свідчити про реальне порушення його прав. Незгода позивача з прийнятими органами слідства процесуальними рішеннями, які були оскаржені в передбаченому законом порядку, а також наявність певних недоліків у їхній діяльності, самі по собі не можуть бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди.

На підставі викладеного, місцевий суд встановив, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували обставини, на які він посилався як на підставу для задоволення позову. При цьому, досліджені матеріали справи не містять переконливих і безспірних підтверджень того, що відповідач своїми діями заподіяв позивачу моральну шкоду.

Судом також враховано, що самі по собі доводи позивача щодо тривалості досудового розслідування та інших процесуальних обставин не можуть вважатися достатніми доказами для задоволення його вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права без урахування численних висновків Верховного Суду та правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 03 вересня 2019 року у справі №916/4423/17 та від 03 липня 2019 року у справі №750/1591/18 щодо застосування відповідних норм матеріального права у даній категорії справ, та вимог статті 6 Конвенцій про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожен мас право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За наслідками розгляду апеляційної скарги просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Стадник І. М.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 31 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 листопада 2025 року справу призначено до розгляду 02 грудня 2025 року о 11 год 20 хв.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до доводів позовної заяви. При цьому апелянт вказує на те, що прокурор Лапіна Л. Ю., грубо порушила вимоги ст. 3, 19 Конституції України, ст. 9, 28, 36, 91-93 КПК України, Закон № 1697-VII, Присягу, Кодекс професійної етики та поведінки прокурорів, самоусунулась від належного виконання своїх службових обов`язків у цьому кримінальному провадженні і навмисне допустила довготривале свавілля та порушила розумні строки досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, в результаті чого процес досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000219 фактично припинено в зв`язку з відсутністю контролю та належного нагляду за досудовим розслідуванням з боку прокурора ОСОБА_2 , що завдало позивачу моральну шкоду.

Зокрема зауважує, що прокурор Лапіна Л. Ю. розуміла суспільно шкідливий характер своїх діянь або бездіяльності, передбачала їх суспільно шкідливі наслідки і свідомо допускала їх настання.

Матеріали вказаного кримінального провадження свідчать про те, що воно за заявою позивача було відкрито ще 13 лютого 2018 року, та на час винесення оскаржуваного рішення тривало більше 92 місяців.

Отже, зазначений строк не можна вважати розумним строком у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає позитивний обов`язок держави організувати діяльність досудових органів таким чином, щоб право кожного на справедливий суд впродовж розумного строку не було ілюзорним.

На переконання апелянта, своїми тривалими неправомірними і незаконними діями та бездіяльністю, порушення розумних строків, надмірну тривалість імітації надзору у цьому кримінальному провадженні у спосіб, який вочевидь для нього демонструє ігнорування наведених ним доводів, прокурор Лапіна Л. Ю. завдала йому, інваліду 2 групи, людині похилого віку та важкохворому, що підтверджується численними медичними документами, моральну шкоду, тому що він був змушений протягом 92 місяців витрачати свій особистий час, нерви та кошти, і звертатися до суду за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, повинен був протягом тривалого часу звертатися з скаргами на бездіяльність останньої, у зв`язку з чим переніс глибокі моральні страждання як потерпілий.

Вказує, що висновки суду про недоведеність факту заподіяння йому відповідачем та третьою особою моральної шкоди і які нібито не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із неправомірною бездіяльністю відповідача та третьої особи, не ґрунтуються на матеріалах справі, є необґрунтованими, так як відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується, державою незалежно від вини цієї особи, тобто вина органу влади у даному випадку презюмується. При цьому звертає увагу на те, що в таких спірних правовідносинах презюмується й факт завдання позивачу моральної шкоди. Зазначає, що саме з такого розуміння презумпції спричинення йому моральної шкоди відповідачем та обов`язок саме відповідача спростувати таку презумпцію в аналогічному спорі виходив Верховний суд України в постанові від 27.09.2017 у справі №6-1435цс17.

Вважає висновки місцевого суду про те, що ним нібито не доведено завдання моральної шкоди, нібито не надано доказів протиправності діянь відповідача та третьої особи, необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу представник Харківської обласної прокуратури Крупська К. М. просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому відповідач повністю не погоджується з доводами апелянта, вважає їх безпідставними, а рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зокрема вказує, що доводи апеляційної скарги зводяться до тверджень, викладених у позовній заяві та цитування норм законодавства, та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Доводи позивача про те, що тривалим проведенням досудового розслідування порушені його права, не підтверджуються належними та достатніми доказами, медична документація, надана позивачем не доводить спричинення моральної шкоди, оскільки доказів того, що оскаржувані дії чи бездіяльність Харківської обласної прокуратури призвели до погіршення стану його здоров`я, немає.

Також зазначає, що позивач ОСОБА_1 вже звертався до суду з цивільним позовом до прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням протиправною тривалою бездіяльністю відповідача по кримінальному провадженню №0000219.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.07.2019, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 15.10.2019, в задоволенні позову ОСОБА_1 у справі № 638/11416/18 відмовлено, ухвалою Верховного Суду від 11.09.2020 касаційну скаргу позивача залишено без задоволення.

Позиція учасників справи у судовому засіданні

Представник відповідача Харківської обласної прокуратури, третьої особи прокурора Харківської обласної прокуратури Лапіної Л. Ю. - прокурор Їжаківська В. О. заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи (судову повістку отримав 20 листопада 2025 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення R18), у судове засідання не з`явився; заяв чи клопотань не подавав.

За правилами частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини, встановлені судом

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.02.2018 зареєстровано кримінальне провадження №0000219. Потерпілий ОСОБА_1 . Правова кваліфікація кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України, розпочате на підставі ухвали слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22.01.2018, якою було зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 05.12.2017, щодо неправомірних дій з боку слідчого СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області Хомич В. В. (а.с.7-9).

Прокуратура Харківської області 21.03.2018 постановила відмовити у визнання ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні №0000219, що підтверджується постановою про відмові у визнанні потерпілим (а.с.11).

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова 14 травня 2018 року розглянуто скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на постанову слідчого від 21.03.2018 про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000219, скасовано постанову слідчого від 21.03.2018 та зобов`язано слідчого вручити позивачу пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого (а.с.12-13).

Постановою про закриття кримінального провадження прокуратури Харківської області від 29.05.2018 закрито кримінальне провадження №0000219 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с.14-18).

27 липня 2018 року слідчий суддя, розглянувши скаргу позивача на постанову слідчого від 29.05.2018 про закриття кримінального провадження 0000219, виніс ухвалу, якою скасував постанову від 29.05.2018 (а.с.19-20).

Постановою про закриття кримінального провадження прокуратури Харківської області від 25.09.2018 закрито кримінальне провадження №0000219 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с.21-26).

12 жовтня 2018 року слідчий суддя, розглянувши скаргу позивача на постанову слідчого від 25.09.2018 про закриття кримінального провадження 0000219, виніс ухвалу, якою скасував постанову від 25.09.2018 (а.с.27).

Постановою про закриття кримінального провадження прокуратури Харківської області від 20.12.2018 закрито кримінальне провадження №0000219 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с.28-33).

05 березня 2019 року слідчий суддя, розглянувши скаргу позивача на постанову слідчого від 20.12.2018 про закриття кримінального провадження 0000219, виніс ухвалу, якою скасував постанову від 20.12.2018 (а.с.34-35).

Постановою про закриття кримінального провадження прокуратури Харківської області від 25.04.2019 закрито кримінальне провадження №0000219 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с.36-41).

Позивач та ОСОБА_3 звернулись до Червонозаводського районного суду м. Харкова із скаргою на постанову про закриття кримінального провадження прокуратури Харківської області від 25.04.2019 (а.с.42-43).

За результатами розгляду вказаної скарги 28.10.2019 слідчий суддя Червонозаводського районного суду м. Харкова виніс ухвалу, якою скасував постанову від 25.04.2019 про закриття кримінального провадження №0000219 (а.с.44-45).

17 березня 2020 року слідчий суддя, розглянувши скаргу позивача на бездіяльність слідчого у кримінальному провадженню 0000219, виніс ухвалу, якою зобов`язав слідчого розглянути клопотання від 11.02.2020 у вказаному провадженні (а.с.46-47).

Слідчий Територіального бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, 19 лютого 2020 року постановив відмовити у визнанні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 потерпілими у кримінальному провадженні №0000219, що підтверджується постановою про відмові у визнанні потерпілим (а.с.48-49).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 16.03.2020 звернулись до Октябрського районного суду м. Полтави із скаргою, в якій просили скасувати постанову Територіального бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві від 19 лютого 2020 року (50-51).

Вказану скаргу задоволено, оскаржувану постанову скасовано, що підтверджується ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 06.04.2020 (а.с.52).

04 червня 2020 року позивачу вручено пам`ятку про його процесуальні права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні 0000219 (а.с.53).

Слідчим Територіального бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, 09 листопада 2020 року винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000219, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення у діях слідчого Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_4 (а.с.54-56).

Відповідно до ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави №554/1858/20 від 18.12.2020 постановлено задовольнити скаргу ОСОБА_1 та скасувати постанову Слідчого управління Територіального бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві від 09.11.2020 про закриття кримінального провадження №0000219 (а.с.57-58).

Старшим слідчим (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління розслідувань, розташованого у місті Полтаві 17 січня 2022 року винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000219 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с.59-60).

На вказану постанову ОСОБА_1 22.06.2023 подав скаргу до Ленінського районного суду м. Харкова, та просив її скасувати (а.с.61-62).

Слідчий суддя Ленінського районного суду м. Харкова 10.08.2023 скаргу позивача задовольнив та скасував постанову про закриття кримінального провадження (а.с.65-68).

У скарзі ОСОБА_1 від 04.01.2021, що адресована керівнику Харківської обласної прокуратури, викладено прохання доручити кваліфікованому працівнику провести службове розслідування за фактом бездіяльності «процкерів» та імітації нагляду (а.с.73-74).

Харківська обласна прокуратура надала ОСОБА_1 відповідь від 20.01.2021 з роз`ясненнями щодо досудового розслідування кримінальних проваджень за зверненням позивача (а.с.71).

Позивач 22.07.2021 звернувся з заявою до процесуального керівника ОСОБА_2 у кримінальному провадженні №0000219 у якій, зокрема, просив належним чином виконувати обов`язки з нагляду за додержанням закону у цьому кримінальному провадженні (а.с.76-77).

Листом від 30.07.2021 №31/3-158-18 Харківська обласна прокуратура повідомила ОСОБА_1 , що у кримінальному провадженні №0000219 виконуються усі необхідні слідчі (розшукові) дії (а.с.75).

Із клопотанням від 15.09.2021 позивач звернувся до процесуального керівника ОСОБА_2 у кримінальному провадженні №0000219 у якому, зокрема, просив належним чином виконувати обов`язки з нагляду за додержанням закону у цьому кримінальному провадженні (а.с.80-82).

Листом від 24.09.2021 №31/3-158-18 Харківська обласна прокуратура, процесуальний керівник ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 , що у кримінальному провадженні №0000219 виконуються всі необхідні слідчі (розшукові) дії (а.с.78-79).

Позивач звернувся з повторним клопотанням від 29.09.2021 до процесуального керівника у кримінальному провадженні №0000219 ОСОБА_2 у якому, зокрема, просив належним чином виконувати обов`язки з нагляду за додержанням закону у цьому кримінальному провадженні (а.с.84-86).

Листом від 06.10.2021 №31/3-158-18 Харківська обласна прокуратура повідомила ОСОБА_1 , що заяву із аналогічних питань вже розглядала прокуратура та повторно ОСОБА_1 цим листом роз`яснено, що у кримінальному провадженні №0000219 виконуються всі необхідні слідчі (розшукові) дії (а.с.83).

Із скаргою від 18.10.2021 позивач звернувся до керівника другого відділу Харківської обласної прокуратури, у якій, зокрема, просив зобов`язати процесуального керівника у кримінальному провадженні №0000219 ОСОБА_2 належним чином виконувати обов`язки з нагляду за додержанням закону у цьому кримінальному провадженні (а.с.88-89).

Листом від 01.11.2021 №31/3-158-18 Харківська обласна прокуратура повідомила ОСОБА_1 , що у кримінальному провадженні №0000219 виконуються всі необхідні слідчі (розшукові) дії (а.с.87).

Окрім того, позивач додав до матеріалів справи листи Прокуратури Харківської області від 20.03.2018,19.06.2018, 22.10.2018, які отримував у відповідь на подані ним заяви (а.с.90-93).

ОСОБА_1 , 1945 року народження є особою з інвалідністю ІІ групи, має право на пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни - інвалідів війни , що підтверджується копією посвідчення, виданого УПСЗНА 12.07.2011 (а.с.69).

Згідно з випискою із медичної карти амбулаторного хворого від 17.03.2025, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Подільському регіональному центрі онкології з діагнозом: С18.7 злоякісне новоутворення.

Висновком від 01.11.2024 № 228/104, дійсним до 01.11.2025, встановлено наявність у ОСОБА_1 , 1945 року народження, когнітивних порушень, внаслідок яких він потребує надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (а.с.128).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі наведеної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Так, згідно з вимогами статті 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності наявність вини посадових осіб та органів державної влади не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності та доказування інших елементів складу цивільного правопорушення.

Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року в справі № 761/4079/20 (провадження № 61-1552св24).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17).

Верховний Суд зауважує, що правовою підставою для відшкодування шкоди є не лише сам факт скасування процесуальних рішень, прийнятих прокурором або судом, а встановлення протиправності та систематичної бездіяльності слідчих або посадових осіб органів прокуратури, надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні та спричинених у зв`язку із цим негативних наслідків для позивачки.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово визначала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.

Самі по собі строки поза зв`язком з конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.

Така правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2017 року у справі № 12-1393а17 і постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі № П/9901/137/18 (800/426/17) та від 27 лютого 2020 року у справі № 800/304/17.

Отже під час оцінки доводів про надмірну тривалість досудового розслідування суд повинен встановити, чи мала місце бездіяльність або затримка, що виходить за межі розумного строку у розумінні статті 6 Конвенції, та чи була вона спричинена неналежною організацією або недбалістю органів досудового розслідування.

Лише доведення протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів, наявності реальної шкоди та причинного зв`язку між ними може бути підставою для покладення на державу відповідальності за статтями 1173, 1174 або 1176 ЦК України.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом, обґрунтував свої вимоги, заявлені до Харківської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому неправомірними діями відповідача та третьої особи щодо умисного невиконання протягом тривалого часу вимог Конституції України та кримінального процесуального законодавства, що спричинили йому моральні страждання.

Проте з установлених у справі обставин не вбачається наявності причинно-наслідкового зв`язку між тривалістю досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000219 внесеному до ЄРДР за його заявою 13.02.2018 та завданням позивачу моральної шкоди.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач не довів спричинення йому службовими особами Харківської обласної прокуратури шкоди належними й допустимими доказами, які би свідчили про дії чи бездіяльність відповідача і третьої особи та були б підставою для відшкодування йому моральної шкоди.

Позивач у своєму позові не зазначив та не надав будь-яких судових рішень або висновків компетентних органів, які б доводили наявність фактів невиконання або неналежного виконання своїх службових обов`язків прокурором Харківської обласної прокуратури.

Також судом не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між тривалістю досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000219 та завданням позивачу моральної шкоди, як і не встановлено спричинення позивачу моральної шкоди тривалістю здійснення досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні та бездіяльності в діях прокурора ОСОБА_2 .

Тривалий строк досудового розслідування обумовлений процесуальними особливостями, складністю справи та необхідністю виконання численних судових рішень, і жодним чином не свідчить про протиправну бездіяльність відповідача та про підставу для покладення на державу відповідальності за завдання моральної шкоди.

Отже сам факт тривалості розслідування не є доказом протиправної бездіяльності прокурора і не може бути підставою для стягнення моральної шкоди.

З матеріалів справи встановлено, що дії позивача спрямовані на забезпечення своїх процесуальних прав, зокрема права на своєчасне внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, право бути визнаним потерпілим у кримінальному провадженні, право на належне повідомлення про підозру фігурантам, а також право на ефективне досудове розслідування.

Оскарження дій чи бездіяльності службових осіб прокуратури до суду є механізмом реалізації принципу верховенства права, за яким усі державні органи та особи підпорядковуються закону, а контроль за дотриманням прав і свобод людини здійснюється відповідно до встановлених процедур державою Україна, що є відповідачем у даній справі.

За таких обставин, звернення ОСОБА_1 до суду є природною складовою правового механізму контролю за дотриманням процесуальних норм, але не може автоматично свідчити про завдання моральної шкоди.

Доказами завдання моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку могли б бути висновки спеціалістів, експертів тощо, які безпосередньо підтверджують негативні наслідки для позивача. Надані ж позивачем виписки з медичних карток та консультативні висновки не підтверджують настання таких наслідків саме через тривалість досудового розслідування.

Надана позивачем медична документація, а саме: висновок № 228/104 про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на професійній основі від 01.11.2025, виписка із медичної карти амбулаторного хворого від 17.03.2025, виписка із медичної карти стаціонарного хворого № 1879 від 20.09.2017, не підтверджує настання негативних наслідків для нього та спричинення йому моральної шкоди, саме оскаржуваними діями і бездіяльністю Харківської обласної прокуратури, та погіршення стану його здоров`я у зв`язку з цим.

За відкритими даними Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що позивач ОСОБА_1 вже звертався до суду з цивільним позовом до прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням протиправною тривалою бездіяльністю відповідача по кримінальному провадженню №0000219.

Так, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.07.2019, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 15.10.2019, в задоволенні позову ОСОБА_1 у справі № 638/11416/18 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 11.09.2020 у цій справі касаційну скаргу позивача залишено без задоволення, зазначено, що ухвали слідчого судді Червонозаводського районного суду міста Харкова про задоволення скарг позивача на постанови слідчого свідчать про реалізацію ним передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, як це помилково він вважає. Сам факт зобов`язання ухвалою слідчого судді внести відповідні відомості до ЄРДР, а також скасування постанов слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, не мають наслідків цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені ухвалами слідчих суддів Червонозаводського районного суду м. Харкова.

Доводи позивача зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями, які приймалися посадовими особами прокуратури Харківської області у кримінальному провадженні, натомість судом не встановлено, а у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження порушення його особистих немайнових чи процесуальних прав, завдання шкоди його здоров`ю та душевних страждань, а отже, заподіяння йому внаслідок неправомірних дій відповідача та третьої особи моральної шкоди.

З огляду на викладене, висновки місцевого суду щодо відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань, яких він міг зазнати у зв`язку з процесуальними рішеннями Харківської обласної прокуратури є правильними.

Посилання апеляційної скарги скарги на те, що висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог і стягнення моральної шкоди у зв`язку з діями та бездіяльністю органів прокурати суперечать правовим висновкам Верховного Суду у вказаній категорії справ є безпідставними, оскільки фактичні обставини справ не є тотожними та ідентичними, а, як зазначалося вище, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, що у цій справі судом не встановлено.

Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, оскаржуване рішення суду ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були надані до суду у визначеному процесуальним законом порядку та були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.

Рішення суду першої інстанції є умотивованим, обґрунтованим щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 грудня 2025 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник