Номер провадження: 22-ц/813/3643/25
Справа № 504/1923/24
Головуючий у першій інстанції Вінська Н. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Сегеди С.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради, в інтересах якого діє Рябухін Костянтин Васильович, на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради, третьої особи без самостійних вимог, Комісії з припинення Комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна психіатрична лікарня №2» Одеської обласної ради про стягнення остаточного розрахунку при звільнені та компенсації за затримку розрахунку,-

в с т а н о в и в:

30 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради (-далі КНП «ООМЦПЗ» ООР»), третя особа без самостійних вимог комісія з припинення Комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна психіатрична лікарня №2» Одеської обласної ради» (-далі КНП «ООПЛ №2» ООР») про стягнення остаточного розрахунку при звільнені та компенсації за затримку розрахунку.

Вимоги мотивовані тим, що вона працювала на посаді медичної сестри КНП «ООПЛ №2» ООР» за основним місцем роботи і на умовах внутрішнього сумісництва, поки не була звільнена з 31 січня 2023 року у зв`язку з переведенням до КНП «ООМЦПЗ» ООР», згідно п. 5 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Проте всупереч статтям 47, 116 КЗпП України, роботодавцем не було проведено розрахунок у встановлені законом строки, а також не було сплачено компенсацію за затримку розрахунку.

У подальшому позивачка подала заву про зменшення розміру позовних вимог, оскільки 19 червня 2024 року, належну їй компенсацію за невикористану відпустку було виплачено у повному обсязі, враховуючи викладене просила суд стягнути з відповідача на її користь компенсацію у вигляді середнього заробітку за 180 календарних днів затримки остаточного розрахунку при звільненні з основного місця роботи у розмірі 176 513,40 грн та компенсацію у вигляді середнього заробітку за 180 календарних днів затримки остаточного розрахунку при звільненні з місця роботи за сумісництвом у розмірі 38 809,80 грн.

09 вересня 2024 року відповідач, КНП «ООМЦПЗ» ООР», в інтересах якого діє Рябухін Костянтин Васильович, надав суду відзив на позовну заяву, яким позовні вимоги позивачки не визнав у повному обсязі, посилаючись на те, що звернення ОСОБА_1 з вимогою про стягнення остаточного розрахунку при звільненні до КНП «ООМЦПЗ» ООР» є помилковим, оскільки на даний час Комісія з припинення КНП «ООПЛ №2» ООР» уповноважена на здійснення розрахунків із колишніми співробітниками ООПЛ №2 ООР». ОСОБА_1 була переведена на інше місце роботи (посаду) аналогічне тій, яку вона займала до переведення та на яку було вакантне місце у відповідача а отже, позивач фактично не припиняла працювати на підприємстві відповідача та була переведена на основну посаду та посаду за сумісництвом у зв`язку із припиненням КНП «ООПЛ №2» ООР», Комунального некомерційного підприємства «Центр громадського здоров`я Одеської обласної ради» (-далі КНП «ЦГЗ» ООР») шляхом приєднання до КНП «ООМЦПЗ» ООР». У зв`язку із чим, вважав, що підстави для задоволення позову та виплати позивачці, заявлених у позові грошових сум - компенсацій з боку КНП «ООМЦПЗ» ООР» - відсутні. ОСОБА_1 , невірно визначила відповідача у справі, оскільки станом на 21 червня 2024 року рішенням сесії Одеської обласної ради №664-VIII затверджено «Передавальний акт балансових рахунків, матеріальних цінностей та активів КНП «ООПЛ №2» ООР» до правонаступника КНП «ООМЦПЗ» ООР. Однак, станом на дату подання відзиву зміни в єдиному державному реєстрі про ліквідацію КНП «ООПЛ №2» OOP» не внесені. Представник відповідача також не погоджується із сумою розрахованої позивачкою компенсації за затримку остаточного розрахунку при звільненні з основного місця роботи у розмірі 176 513,40 грн та компенсації за затримку при звільненні з місця роботи за сумісництвом у розмірі 38 809,80 грн, вважаючи такі суми порушенням принципів справедливості, розумності та пропорційності.

09 жовтня 2024 року позивачка ОСОБА_1 надала відповідь на відзив, у якому підтримала раніше заявлені позовні вимоги, посилаючись на те, що відповідач у своєму відзиві підтверджує той факт, що виплата компенсації за невикористану відпустку відбулася лише 10 червня 2024 року, тобто через більш як 8 місяців. Отже, це не спростовує, а підтверджує факт порушення її трудових прав, яке виразилося у непроведені своєчасного розрахунку та неможливості розпоряджатися належними їй коштами. Позов подано саме до КНП «ООМЦПЗ» ООР», оскільки воно є правонаступником усього майна, всіх прав та обов`язків КНП «ООПЛ №2» ООР» з огляду на пункт 2 Рішення ООР від 23.06.2023 №534-VIII «Про припинення КНП «ООПЛ №2» OOP», КНП «ЦГЗ» ООР.

29 жовтня 2024 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Комісія з припинення КНП «ООПЛ №2» ООР», в особі Голови комісії Гульшат Конисбєкової, надала до суду пояснення, у яких вважає пред`явлені ОСОБА_1 , вимоги необґрунтованими. Вказує, що станом на день надання пояснень, КНП «ООПЛ №2» ООР» вже в повному обсязі виконано обов`язок щодо виплати позивачці сум компенсації за невикористану відпустку за основним місцем роботи та за сумісництвом. Позовні вимоги й наданий розрахунок сум, що заявляються позивачкою для стягнення, такими що не відповідають нормам чинного законодавства, оскільки, розраховані всупереч правил встановлених Постановою КМУ від 8 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відтак, зазначена Постанова встановлює єдиний порядок для обчислення середньої заробітної плати та визначає виплати, які включаються у розрахунок середньої заробітної плати. Відповідно до першого абзацу п. 3 Постанови, при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. А пп. ї п. 4 Постанови визначає, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховується заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством). Враховуючи зазначені норми, вважаємо, що позивачка безпідставно включила до своїх позовних вимог розрахунок середньої заробітної плати з врахуванням заробітної плати за сумісництвом. Тобто, вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 38 809,80 грн суперечать нормам чинного законодавства. Крім того, позивачкою пропущений, встановлений ст. 233 КЗпП України, тримісячний строк для звернення до суду з подібною заявою, який обчислюється з дня одержання робітником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, що встановлюється у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.

Позивачка ОСОБА_1 подала суду клопотання про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просила їх задовольнити.

Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради, третьої особи без самостійних вимог, комісії з припинення Комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна психіатрична лікарня №2» Одеської обласної ради» про стягнення остаточного розрахунку при звільнені та компенсації за затримку розрахунку, задоволено частково.

Суд стягнув з КНП «ООПЛ №2» ООР» (ЄДРПОУ 38644773) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 компенсацію у вигляді середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з основного місця роботи у розмірі 127 481,90 грн (сто двадцять сім тисяч чотириста вісімдесят одна гривня 90 копійок);

стягнуто КНП «ООПЛ №2» ООР» (ЄДРПОУ 38644773) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 компенсацію у вигляді середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з місця роботи за сумісництвом у розмірі 28 029,30 грн (Двадцять вісім тисяч двадцять дев`ять гривень 30 копійок);

стягнув з КНП «ООПЛ №2» ООР» () на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судові витрати у розмірі 1 555,11 грн (Одна тисяча п`ятсот п`ятдесят п`ять гривень 11 копійок).

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 11 грудня 2024 року заяву позивачки ОСОБА_1 про виправлення описки в судовому рішенні - задоволено.

Суд виправив описку допущену в рішенні Комінтернівського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2024 року у справі №504/2604/21, а саме:

У другому абзаці резолютивної частини рішення вказати «Стягнути з КНП «ООМЦПЗ» ООР» ) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , компенсацію у вигляді середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з основного місця роботи у розмірі 127 481,90 грн (сто двадцять сім тисяч чотириста вісімдесят одна гривня 90 копійок).

У третьому абзаці резолютивної частини рішення вказати «Стягнути з КНП «ООМЦПЗ» ООР» ) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , компенсацію у вигляді середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з місця роботи за сумісництвом у розмірі 28 029,30 грн (Двадцять вісім тисяч двадцять дев`ять гривень 30 копійок).

У четвертому абзаці резолютивної частини рішення вказати «Стягнути з КНП «ООМЦПЗ» ООР» ) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судові витрати у розмірі 1 555,11 грн (Одна тисяча п`ятсот п`ятдесят п`ять гривень 11 копійок).

В апеляційній скарзі відповідач, КНП «ООМЦП» ООР», в інтересах якого діє Рябухін Костянтин Васильович, просив суд рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Учасники справи в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи повідомленні належним чином та завчасно, про що свідчать довідка про доставку судової повістки-повідомлення в електронний кабінет електронного суду та рекомендовані повідомлення про отримання судових повісток-повідомлень (а.с. 191-194).

04 листопад 2025 року від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без її участі.

12 листопада 2025 року від Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника.

Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною 1 статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 1 статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу .

Згідно частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Одеської обласної ради №534-VIII від 23.06.2023 припинено КНП «ООПЛ №2» ООР», КНП «ЦГЗ» ООР» шляхом приєднання до КНП «ООМЦПЗ» ООР», пунктом 2 цього рішення визначено, що в результаті припинення КНП «ООПЛ №2» ООР», КНП «ЦГЗ» ООР» правонаступником всього майна, прав та обов`язків є КНП «ООМЦПЗ» ООР».

Наказом №126-к від 17.10.2023 року КНП «ООПЛ №2» ООР» було звільнено ОСОБА_1 із займаної посади сестри медичної палатного відділення №4 у зв`язку з переведенням до КНП «ООМЦПЗ» ООР» відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та призначено виплатити компенсацію за 75 календарних днів невикористаної відпустки:

- 25 календарних днів додаткової відпустки за період роботи з 13.11.2020р. по 12.11.2021р.;

- 25 календарних днів додаткової відпустки за період роботи з 13.11.2021р. по 12.11.2022р.;

- 25 календарних днів за період роботи з 13.11.2022р. по 31.10.2023р. (25 календарних днів додаткової відпустки).

Розрахунковим листом КНП «ООПЛ №2» ООР» виданого на підставі наказу №126-к від 17.10.2023, ОСОБА_1 було нараховано до виплати 60 559 грн, 50 коп. (шістдесят тисяч п`ятсот п`ятдесят дев`ять гривень, п`ятдесят коп.)

Наказом №126-к від 17.10.2023 КНП «ООПЛ №2» ООР» було звільнено ОСОБА_1 із займаної посади сестри медичної палатного відділення №4 за внутрішнім сумісництвом у зв`язку з переведенням до КНП «ООМЦПЗ» ООР» відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та призначено виплатити компенсацію за 44 календарних днів невикористаної відпустки:

-24 календарних днів основної відпустки за період роботи з 01.01.2021р. по 31.12.2021р.;

-20 календарних днів основної відпустки за період роботи з 01.01.2022р. по 31.10.2022р..

Розрахунковим листом КНП «ООПЛ №2» ООР, виданим на підставі наказу №126-к від 17.10.2023, ОСОБА_1 було нараховано до виплати 10 127 грн, 92 коп. (десять тисяч сто двадцять сім гривень, дев`яносто дві коп.).

Комісією з припинення КНП «ООПЛ №2» ООР платіжною відомістю №5 від 10.06.2024 затверджено перерахування компенсації за дні невикористаної відпустки у розмірі 56 903 грн, 38 коп. (п`ятдесят шість тисяч дев`ятсот три гривні, тридцять вісім коп.) на підставі наказу №126-к від 17.10.2023. Факт проведення розрахунку, підтверджується копію квитанції від 21.06.2024 за №7DF00L9E3MKGLCGF, та визнається сторонами.

У день звільнення ОСОБА_1 нараховані суми компенсації за невикористану відпустку, виплачені не були, що підтверджується матеріалами справи та визнається відповідачем. При цьому повне погашення нарахованих сум компенсації відбулось лише 21 червня 2024 року.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012, проте не більше 6 місяців такого правопорушення, що встановлено Законом від 01 липня 2022 року.

На вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною 1 статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Вказані правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) та Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №204/3645/20 (провадження №61-2520св22).

Оскільки позивачка звернулась до суду з вимогами 30 квітня 2024 року, при цьому роботодавець фактично розрахувався з нею лише 21 червня 2024 року відсутні будь-які підстави для застосування наслідків пропуску позовної давності.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100.

Задовольняючи позов суд, виходить з того, що позивачкою ОСОБА_1 доведено, та відповідачем фактично не заперечується, порушення строків виплати нарахованих сум компенсації за невикористану відпустку при звільненні, при цьому у сторін відсутній спір про розмір такої компенсації. Отже враховуючи норми ч.1 ст. 117 КЗпП України роботодавець повинен виплатити позивачеві її середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Виходячи, з того що загальний строк затримки виплати нарахованих позивачу сум постановить 7 місяців 18 днів, позивач має право на відшкодування їй середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до положень ч.1 ст.117 КЗпП України, не більше як за шість місяців.

Відповідно до довідки КНП «ООПЛ №2» ООР» за №1046 середньоденний заробіток позивачки на посаді медичної сестри становив 980,63 грн.

Згідно довідки КНП «ООПЛ №2» ООР» за №1045 середньоденний заробіток позивачки на посаді медичної сестри (за сумісництвом) становив 215,61 грн.

Враховуючи викладене, середній заробіток за основним місцем роботи за весь період затримки розрахунку за період з 01 листопада 2023 року по 01 травня 2024 року (за шість місяців) складає 127 481,90 грн, виходячи з наступного розрахунку: середньоденна заробітна плата позивачки 980,63 грн, кількість робочих днів за період затримки розрахунку при звільненні - 130, отже середній заробіток за час затримки розрахунку складає 980,63 грн х 130 робочих днів = 127 481,90 грн.

Середній заробіток за роботу за сумісництвом за весь період затримки розрахунку за період з 01.11.2023 по 01.05.2024 (за шість місяців) складає 28 029,30 грн, виходячи з наступного розрахунку: середньоденна заробітна плата позивача за сумісництвом 215,61 грн, кількість робочих днів за період затримки розрахунку при звільненні - 130, отже середній заробіток за час затримки розрахунку складає 215,61 грн х 130 робочих днів = 28 029,30 грн.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

За таких обставин, визначена судом сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку, яка підлягає стягненню з відповідача, є сумою, з якої під час виконання відповідного судового рішення підлягають нарахуванню роботодавцем та утриманню податків та зборів.

При цьому вирішуючи питання належного відповідача у справі суд, виходить із наступного.

Згідно частин 1, 5 статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до частин 2, 3 статті 107 ЦК України після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами. Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що у статтях 104 ЦК та 107 ЦК України не визначається момент переходу прав та обов`язків від юридичної особи, яка припиняється шляхом приєднання. Такий момент не може пов`язуватися із внесення запису до державного реєстру про припинення юридичної особи, яка приєднується. При реорганізації шляхом приєднання немає значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків. Внаслідок приєднання правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при такому виді реорганізації неможливий.

З урахуванням викладеного, суд враховує, що у відповідності до пункту 2 рішення Одеської обласної ради «Про припинення КНП «ООПЛ №2» ООР» КНП «ЦГЗ» ООР» шляхом приєднання до КНП «ООМЦПЗ» ООР» правонаступником КНП «ООПЛ №2» ООР» в результаті приєднання є КНП «ООМЦПЗ» ООР».

Крім того судом враховується, що 21 червня 2024 року рішенням сесії ООР за №664-VIII затверджено «Передавальний акт балансових рахунків, матеріальних цінностей та активів комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна психіатрична лікарня №2» Одеської обласної ради» до правонаступника комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради».

Таким чином на день ухвалення судового рішення КНП «ООМЦПЗ» ООР є правонаступником всього майна, всіх прав та обов`язків КНП «ООПЛ №2» ООР», а отже і належним відповідачем у справі, при цьому перехід прав та обов`язків не пов`язується з державною реєстрацією припинення КНП «ООПЛ №2».

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 14.09.2020 справа №296/443/16-ц у якій суд відступив від висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2020 в справі №296/2335/16-ц (провадження №61-16347св19).

Щодо стягнення відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку по роботі за сумісництвом суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 21 КЗпП України та пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» (далі - Положення) робітники, спеціалісти і службовці державних підприємств, установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час.

Сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи (підприємця, приватної особи) за наймом (п. 1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій, затвердженого спільним наказом Мінпраці, Мін`юсту та Мінфіну від 28 червня 1993 року №43).

Внутрішнім сумісництвом називають роботу працівника за трудовим договором на тому ж підприємстві, яке є для нього основним місцем роботи, а зовнішнім сумісництвом - роботу на іншому підприємстві. На сумісників поширюється законодавство про працю, а умови роботи за сумісництвом на державних підприємствах визначаються Положенням №43 та Постановою №245.

Слід зазначити, що з працівником, який приймається для роботи на умовах сумісництва, також укладають трудовий договір. Отже, за своїм правовим статусом немає відмінностей між роботою за основним місцем роботи та за сумісництвом, а також немає різниці між внутрішнім та зовнішнім сумісництвом. У загальному випадку сумісники користуються такими ж правами, як і основні працівники.

Сумісництво повинно оформлюватися наказом, в якому зазначається про прийняття (звільнення) працівника на роботу за сумісництвом.

За змістом пункту 8 цього Положення звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв`язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги.

Таким чином, працівники, що працюють за сумісництвом, звільняються з посад за сумісництвом на загальних підставах та з дотриманням порядку звільнення, визначеного законодавством.

Що стосується доводів представника відповідача про зменшення суми середнього заробітку з урахуванням принципу пропорційності, то суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Суд зазначає, оскільки позивачка була звільнена 31 жовтня 2023 року виниклі правовідносини регулюються вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15, недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку. Іншими словами, стаття 117 КЗпП України до 19 липня 2022 року підлягає застосуванню в редакції, яка не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, і за такий період доцільно застосовувати принцип пропорційності. А вже після набрання чинності нормою редакцією статті 117 КЗпП України, суд повинен обмежити розмір виплати шістьма місяцями, але не застосовувати при цьому принцип співмірності.

Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеному у постанові від 30.11.2023 у справі №380/19103/22.

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Таким чином із урахування вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Розмір ставки судового збору за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України, у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою при зверненні до суду було сплачено судовий збір в загальному розмірі 2 978 гривень, тобто більше 1% ціни позову. Разом із цим, 12 липня 2024 року позивачкою було подану заяву про зменшення розміру позовних вимог відповідно до якої, ціна позову складає 215 323,20 гривень. Таким чином, судовий збір по справі, враховуючи зменшення ціни позову, складає 2 153.23 гривень, тобто 1% ціни позову.

Тому, в силу ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (72,2%) у розмірі 1 555,11 гривень.

Суд роз`яснює позивачу про право на подання клопотання про повернення судового збору вразі зменшення розміру позовних вимог, відповідно до п. 1, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Проте, з такими висновками суду першої інстанції в частині визначення належного відповідача у справі погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що у даному випадку позивачка ОСОБА_1 неправильно визначила належного відповідача у справі.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини 2 статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина 2 статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача.

Подібна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №910/15792/20 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що рішенням Одеської обласної ради №534-VIII від 23.06.2023 припинено КНП «ООПЛ №2» ООР», КНП «ЦГЗ» ООР» шляхом приєднання до КНП «ООМЦПЗ» ООР», Пунктом 2 цього рішення визначено, що в результаті припинення КНП «ООПЛ №2» ООР», КНП «ЦГЗ» ООР» правонаступником всього майна, прав та обов`язків є КНП «ООМЦПЗ» ООР».

Наказом №126-к від 17.10.2023 КНП «ООПЛ №2» ООР» ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади сестри медичної палатного відділення №4 у зв`язку з переведенням до КНП «ООМЦПЗ» ООР» відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та призначено виплатити компенсацію за 75 календарних днів невикористаної відпустки:

- 25 календарних днів додаткової відпустки за період роботи з 13.11.2020р. по 12.11.2021р.;

- 25 календарних днів додаткової відпустки за період роботи з 13.11.2021р. по 12.11.2022р.;

- 25 календарних днів за період роботи з 13.11.2022р. по 31.10.2023р. (25 календарних днів додаткової відпустки).

Розрахунковим листом КНП «ООПЛ №2» ООР» виданого на підставі наказу №126-к від 17.10.2023, ОСОБА_1 було нараховано до виплати 60 559 грн, 50 коп. (шістдесят тисяч п`ятсот п`ятдесят дев`ять гривень, п`ятдесят коп.)

Наказом №126-к від 17.10.2023 КНП «ООПЛ №2» ООР» Матрашак Л.А. було звільнено із займаної посади сестри медичної палатного відділення №4 за внутрішнім сумісництвом у зв`язку з переведенням до КНП «ООМЦПЗ» ООР» відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та призначено виплатити компенсацію за 44 календарних днів невикористаної відпустки:

-24 календарних днів основної відпустки за період роботи з 01.01.2021р. по 31.12.2021р.;

-20 календарних днів основної відпустки за період роботи з 01.01.2022р. по 31.10.2022р..

Розрахунковим листом КНП «ООПЛ №2» ООР, виданим на підставі наказу №126-к від 17.10.2023, ОСОБА_1 було нараховано до виплати 10 127 грн, 92 коп. (десять тисяч сто двадцять сім гривень, дев`яносто дві коп.).

Комісією з припинення КНП «ООПЛ №2» ООР платіжною відомістю №5 від 10.06.2024 затверджено перерахування компенсації за дні невикористаної відпустки у розмірі 56 903 грн, 38 коп. (п`ятдесят шість тисяч дев`ятсот три гривні, тридцять вісім коп.) на підставі наказу №126-к від 17.10.2023. Факт проведення розрахунку, підтверджується копію квитанції від 21.06.2024 за №7DF00L9E3MKGLCGF, та визнається сторонами.

Згідно частин 1, 5 статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Однак, на час розгляду справи судом першої інстанції і на теперішній час юридична особа КНП «ООПЛ №2» ООР не припинилася, оскільки припинення не внесено до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Отже, на час розгляду справи проведення розрахунків із позивачем з приводу його звільнення входить до обов`язків та компетенції Комісії з припинення КНП «ООПЛ №2» ООР».

Відповідно до статті 51 ЦПК України, в редакції чинної на час апеляційного перегляду судового рішення, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 в справі №372/51/16-ц (провадження №14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (частини 1 та 2 статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини 2 статті 119 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина 2 статті 30 ЦПК України у вказаній редакції). Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина 1 статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій).

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Проте, суд першої інстанції не виконав процесуального обов`язку щодо визначення належного відповідача у справі, який зобов`язаний проводити розрахунки із позивачкою з приводу її звільнення, що входить до обов`язків та компетенції Комісії з припинення КНП «ООПЛ №2» ООР»

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

У постанові Верховного Суду від 01.09.2021 в справі №335/5136/19 (провадження №61-18942св20) зазначено, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Переглядаючи трудову справу в касаційному порядку, Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 №515/687/18 (провадження №61-6537св19) дійшов наступного правового висновку: «За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц).

Стаття 236 КЗпП України передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (висновок Верховного Суду України у постанові від 01 липня 2015 року у справі №6-435цс15).

Апеляційний суд, вирішуючи даний спір дійшов правильного висновку про те, що Татарбунарська районна рада Одеської області не є належним відповідачем у даній справі, а тому за результатами розгляду справи слід відмовити в позові до неналежного відповідача, проте помилково вважав, що належним відповідачем є Татарбунарська районна державна адміністрація Одеської області, оскільки відповідно до пунктів 4.1, 4.2 Статуту лікарня є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунки та інші рахунки в банківських установах, печатку, штампи, бланки зі своїм найменуванням та іншу атрибутику юридичної особи і як встановлено в ухвалі Апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2016 року лікарня є неприбутковим закладом та її фінансування здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства, замовлення коштів, зокрема нарахування та сплату заробітної плати здійснює саме лікарня, а тому саме КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня», яка є третьою особою у справі і роботодавцем ОСОБА_2 повинна бути належним відповідачем у даній справі».

У даному випадку у справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судом першої інстанцій обставини справи, підтверджують, що фактично цей спір виник між ОСОБА_1 та Комісією з припинення КНП «ООПЛ №2» ООР», яка є належним відповідачем у справі.

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, правової висновок Верховного Суду України, правові висновки Великої палати Верховного Суду та Верховного Суду, з`ясовуючи приведені вище обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідивши наявні у справі докази, у тому числі додані до апеляційної скарги, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що у даному випадку наявні підстави для відмови у задоволенні позову через пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статті 51 ЦПК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Окрім того, оскільки ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 11 грудня 2024 року виправлено описку допущену в резолютивній частині рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2024 року, яка є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього, така ухвала підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради, в інтересах якого діє Рябухін Костянтин Васильович, задовольнити частково, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2024 року скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради, третьої особи без самостійних вимог, Комісії з припинення Комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна психіатрична лікарня №2» Одеської обласної ради» про стягнення остаточного розрахунку при звільнені та компенсації за затримку розрахунку, відмовити.

Ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 11 грудня 2024 року про виправлення описки скасувати.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 28 листопада 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда