ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 грудня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 749/1468/25

Головуючий у першій інстанції Чигвінцев М. С.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1974/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем Піцан В.М.,

учасники справи: заявник ОСОБА_1 ,

заінтересована особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сновського районного суду Чернігівської області від 06 жовтня 2025 року (місце ухвалення м. Сновськ) про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій просила встановити факт, що грошові кошти в сумі 58000,00 грн, які з банківської карти № НОМЕР_1 зараховані на рахунок № НОМЕР_2 , IBAN НОМЕР_3 , призначення "Перенесення залишку коштів станом на кінець дня 01.08.2023 згідно з Переліком на відшкодування за рахунок Фонду", кореспондент: "Кред.заб-ть Фонд гарантування вкладів фізичних осіб" належать їй, ОСОБА_1 .

Ухвалою Сновського районного суду від 06.10.2025 відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, з підстав, передбачених ч. 4 ст. 315 ЦПК України.

Ухвала суду обґрунтована тим, що заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту належності їй грошових коштів, а вимоги заявника щодо належності грошових коштів слід розглядати в порядку цивільного судочинства в позовному провадженні, оскільки із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Сновського районного суду від 06.10.2025, а справу направити для продовження розгляду до Сновського районного суду.

За доводами скарги оскаржувана ухвала постановлена судом першої інстанції з порушенням норм матеріального права та без повного з`ясування обставин, які мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявниця посилається на те, що висновок суду про те, що справа підлягає розгляду в порядку позовного провадження, є необґрунтованим, оскільки у поданій заяві вона вказала на те, що встановлення факту належності грошових коштів має юридичне значення, оскільки є необхідним для захисту своїх прав як власника коштів та їх повернення, дозволить звернутися до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявою про внесення вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «КБ «Конкорд». Тому вважає, що встановлення такого юридичного факту є єдиним ефективним способом відновити її право власності.

Як вказує заявниця, у неї відсутній спір з ФГВФО, а оскільки внаслідок процедури ліквідації АТ «КБ Конкорд» сума коштів перебуває на рахунку під управлінням ФГВФО, тому подавати позов про стягнення коштів або про зобов`язання фонду їх повернути є передчасним, оскільки він не заперечує щодо внесення її вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів і відповідно повернення грошових коштів на підставі рішення суду, тобто спір з фондом наразі відсутній.

Також зазначає, що вона не є клієнтом АТ «КБ Конкорд», між ними відсутні будь-які договори, її гроші потрапили на рахунок в цей банк внаслідок шахрайських дій третьої особи, тому відсутній спір про право між нею та зазначеним банком, спір про право між нею та третьою особою - шахраєм також відсутній, оскільки заявниця тому просить встановити юридичний факт належності цих коштів, оскільки вони не використані шахраєм і перебувають під управлінням ФГВФО.

Також за доводами скарги, від встановлення вказаного факту залежить можливість включення заявниці до реєстру вимог кредиторів банку в межах процедури ліквідації банку.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу Фондом гарантування вкладів фізичних осіб до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи у судове засідання 03.12.2025 не з`явились, проте були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи (а.с. 51, 52, 54).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила проводити розгляд справи у її відсутність (а.с. 40).

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про причини своєї неявки не повідомило, заяв (клопотань) подано не було.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення повістки про явку в суд не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання з урахуванням належного повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що звертаючись до суду із заявою ОСОБА_1 просила встановити факт, що грошові кошти в сумі 58000,00 грн, які з банківської карти № НОМЕР_1 зараховані на рахунок № НОМЕР_2 , IBAN НОМЕР_3 , призначення "Перенесення залишку коштів станом на кінець дня 01.08.2023 згідно з Переліком на відшкодування за рахунок Фонду", кореспондент: "Кред.заб-ть Фонд гарантування вкладів фізичних осіб" належать їй, ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи вимоги ОСОБА_1 посилалась на положення ч. 2 ст. 315 ЦПК України та те, що встановлення факту належності їй грошових коштів у розмірі 58000,00 грн дозволить їй звернутись до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявою про внесення вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «КБ «Конкорд» та повернути грошові кошти.

Відмовляючи у відкритті провадження у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що заявниця звернулася до суду із заявою про встановлення факту належності їй грошових коштів, а вимоги заявника щодо належності грошових коштів слід розглядати в порядку цивільного судочинства в позовному провадженні, оскільки із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується суд апеляційної інстанції, враховуючи наступне.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

За змістом пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30.05.2022 у справі № 443/398/15-ц.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (ч. 4 ст.315 ЦПК України).

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що у порядку цивільного судочинства розглядаються справи, які виникають із цивільних правовідносин, тобто особистих немайнових і майнових відносин, заснованих на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Одним із видів цивільного судочинства є окреме провадження, в якому суд при розгляді безспірних справ встановлює юридичні факти або обставини з метою захисту охоронюваних законом інтересів громадян і організацій.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2019 (справа №320/948/18) зазначила, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Подібний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.01.2024 у справі №560/17953/21.

Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану. При цьому в порядку окремого провадження може вирішуватися питання про факт, але не спір про цивільне право.

Спір про право характеризує такий стан правовідносин, коли між сторонами існують певні розбіжності з приводу наявності, змісту та обсягу прав та обов`язків, здійснення яких є неможливим без судового втручання, а одним з критерієм наявності спору про право у справах окремого провадження судова практика визначає саму можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок встановлення певного факту навіть за відсутності заперечень таких осіб.

При зверненні із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, особа відповідно до вимог ст. 318 ЦПК України вказує мету встановлення юридичного факту, яка дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи зумовлює він правові наслідки. У заяві необхідно також вказати причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, та навести докази його існування.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Спір про право характеризує такий стан правовідносин, коли між сторонами існують певні розбіжності з приводу наявності, змісту та обсягу прав та обов`язків, здійснення яких є неможливим без судового втручання.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 297/2485/19 (провадження № 61-10472св20).

В обгрунутування поданої заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 вказувала, що встановлення факту належності їй грошових коштів необхідно їй для захисту своїх прав як власника коштів та їх повернення, що дозволить звернутися до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявою про внесення вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «КБ «Конкорд».

Крім того, апеляційний суд враховує, що судом першої інстанції заявниці було роз`яснено її право на звернення до суду із заявленими вимогами, проте не в порядку окремого провадження, а в порядку загального позовного провадження.

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у цій справі на підставі ч. 4 ст. 186 ЦПК України, правильно встановивши, що вимоги заявниці про встановлення факту містять спір про право, оскільки встановлення цього факту буде підставою в подальшому для пред`явлення майнової вимоги до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про повернення грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права та не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині ухвали суду першої інстанції, та зводяться до неправильного тлумачення заявником норм процесаульного права.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Сновського районного суду Чернігівської області від 06 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04.12.2025.

Головуючий Судді: