ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
Рішення

Іменем України

05 грудня 2025 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Самухи В.О., за участю секретаря судового засідання Беленчук Я.В., розглянувши у відкритому судовому засідання в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

Встановив:

У липні 2025 року товариством з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» (далі, ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ», позивач) з використанням системи «Електронний суд» подано позов до Ірпінського міського суду Київської області про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 23 681,63 гривні з ОСОБА_1 (далі, відповідачка).

За змістом заявлених позовних вимог стверджується про те, що 15 серпня 2019 року між товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_2 було укладено договір № 980916043.

Згідно з умовами цього договору відповідачка, як позичальниця, отримав в борг грошові кошти у сумі 8 330 гривень із зобов`язанням повернення цих коштів та сплати процентів за користуванням коштами.

Позивач зазначає, що відповідачкою, як позичальницею, не виконані в повному обсязі умови договору, внаслідок чого виникла заборгованість за тілом кредиту та процентами за користування кредитом.

В подальшому, внаслідок укладення договорів факторингу, право вимоги за договором № 980916043 спочатку перейшло до товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС», далі до товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС», а потім до позивача, товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ».

Позивач, як новий кредитор в зобов`язанні, може вимагати стягнення заборгованості з відповідачки, як позичальниці.

Розмір заборгованості за договором № 980916043 становить 31 766,69 гривень, що включає: 8 329,64 гривень заборгованість за тілом кредиту, 15 351,99 гривня заборгованість за несплаченими процентами, 8 085,06 гривень заборгованість за штрафними санкціями (пеня, штрафи).

При цьому, у прохальній частині позову заявлено вимоги про стягнення заборгованості на суму 23 681,63 гривні, що включає заборгованість за тілом кредиту та процентами, відповідно, пеня у розмірі 8 085,06 гривень до стягнення не заявлена, хоча посилання про нарахування пені зазначені у мотивувальній частині позовної заяви.

Також позивач просить компенсувати судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2 422,40 гривні, а також витрати позивача на професійну правничу допомогу у сумі 7 000 гривень.

05 вересня 2025 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області вищевказану справу направлено за підсудністю до Фастівського міськрайонного суду Київської області.

29.09.2025 року за наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана на розгляд слідчому судді Самусі В.О.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом учасників судового розгляду, а також за клопотанням позивача витребувано від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформацію щодо належності платіжної картки № НОМЕР_1 та зарахування на вказану картку грошових котів в період часу з 15 серпня 2019 року до 20 серпня 2019 року (а. с. 119-120).

Листом АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що надійшов до суду 27 жовтня 2025 року, було надано витребувану інформацію за картковим рахунком відповідача.

07 жовтня 2025 року на адресу суду надійшов відзив відповідачки, відзив поданий з використанням системи «Електронний суд».

У відзиві викладені заперечення щодо суті заявлених позовних вимог. Зокрема, відповідачка просить застосувати позовну давність до вимог позивача та відмовити у задоволенні позову, окремо наголошено на відсутності доказів підписання нею кредиту та отримання коштів в борг у розмірі, визначеному договором.

09 жовтня 2025 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, подана представницею позивача з використанням системи «Електронний суд».

За змістом відповіді на відзив стверджується, що до позовної заяви долучені всі необхідні докази для підтвердження обставин укладення договору та погодження істотних умов договору, а також подальшого отримання відповідачкою грошових коштів, у розмірі та на умовах, визначених договором. Також представником позивача наведені аргументи щодо відсутності підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.

Позивач стверджує, що за відсутності доказів повного чи часткового повернення коштів позичальницею, існують підстави для стягнення з неї заборгованості за договором.

13 жовтня 2025 року на адресу суду надійшли заперечення відповідачки.

Відповідно до заперечення, відповідачка просить відмовити в задоволенні позову в частині стягнення відсотків, пені та штрафів; визнати, що до стягнення підлягає лише тіло кредиту у сумі 8 330 грн., врахувавши соціальний статус відповідачки (багатодітна мати, дружина військовослужбовця, учасника бойових дій) та покласти судові витрати на позивача; у разі задоволення позову лише в частині тіла кредиту надати відстрочку виконання рішення суду на строк не менше 12 місяців відповідно до ст. 373 ЦПК України; визнати можливість мирного врегулювання спору між сторонами шляхом добровільної сплати відповідачкою суми тіла кредиту без застосування штрафних санкцій. Крім того, позивачка наводить аргументи щодо надмірного розміру заявлених до стягнення процентів, враховуючи максимальну межу їх нарахування, що визначена статтею 21 Закону України «Про споживче кредитування».

15 жовтня 2025 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення, подані представницею позивача, в яких зазначається про правомірність визначення заявленої до стягнення суми процентів та не поширення на спірні правовідносини гарантій, визначених в статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».

23 жовтня 2025 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення відповідачки.

27 жовтня 2025 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення, подані представницею позивача.

12 листопада 2025 року на адресу суду надійшли заперечення (на відповідь на відзив) відповідачки, яка наголошує на недоведеності факту укладення договору в редакції, що надана позивачем, заперечує перехід права вимоги до останнього, неправомірності нарахування процентів для неї, як дружини військовослужбовця, нікчемності окремих положень договору та необхідності розстрочки виконання рішення суду на 12 місяців, у випадку задоволення заявлених позовних вимог.

14 листопада 2025 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення, подані представницею позивача.

Відповідно до яких просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судове засідання, призначене на 20 листопада 2025 року не з`явились представниця позивача, відповідачка, були повідомлені належним чином про час і дату проведення судового засідання. Відповідачка, 12.11.2025 через систему «Електронний суд» подала клопотання про розгляд справи без її участі. Представниця позивача в прохальній частині просила суд проводити розгляд справи без її участі.

З урахуванням викладеного, на підставі приписів частини 1 статті 233 ЦПК України, суд проводить розгляд справи без участі представниці позивача, відповідачки.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення, у відповідності до приписів статті 244 ЦПК України, ухвалення та проголошення судового рішення було відкладеним до 01 грудня 2025 року до 09 години 50 хвилин. Разом із тим, у зв`язку із масовою атакою на енергетичну інфраструктуру Фастівського району та подальше знеструмлення суду, строк ухвалення та проголошення судового рішення було відкладеним до 05 грудня 2025 року до 13 години 00 хвилин.

Дослідивши позовну заяву та долучені до матеріалів справи докази, суд вважає встановленими наступні обставин справи.

Так, судом встановлено, що 15 серпня 2019 року між товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», як первісним кредитором, та ОСОБА_2 , як позичальницею, було укладено договір № 980916043, з додатком № 1 та додатковою угодою (а. с. 28-30).

Договір з додатком підписаний відповідачкою, як позичальницею, шляхом використання електронного підпису (одноразового ідентифікатора). Відомості про спосіб направлення та подальшого застосування ідентифікатора, а також номер телефону, на який було направлено цей ідентифікатор, визначені в довідці від 07 вересня 2023 року, номер телефону, зазначений, як номер телефону відповідачки, співпадає з номером телефону, зазначеному, як фінансовий номер ОСОБА_1 (а. с. 12).

Згідно пунктів 1.1, 1.2 договору сума кредиту становить 8 330 гривень, кредит наданий на строк 30 днів.

Згідно із п. 1.4 кредитного договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється в розмірі 0,17 відсотків від суми кредиту за кожний день користування кредитом.

Згідно із пунктом 1.5 договору проценти нараховуються за ставкою 62,05 % річних.

Згідно із пунктом 4.2 договору, після закінчення строку кредиту, проценти нараховуються за ставкою 1,7 % щоденно за правилами частини 2 статті 625 ЦК України, про що зазначено в пункті 4.3 договору.

Згідно із пунктом 3.3 договору пеня нараховується в розмірі 1,3 % від залишку суми кредиту за кожний день прострочення повернення заборгованості.

Первісним кредитором було виконано умови зобов`язання та надані відповідачі, як позичальниці, грошові кошти у сумі 8 330 гривень.

Факт перерахування зазначеної суми коштів на банківський рахунок позичальника підтверджується платіжним дорученням № e8c96fc2-050a-4398-af4f-a003896e66bf від 15.08.2019 (а. с. 9), а також відповіддю АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що надійшла до суду 27.10.2025, та випискою по особовому рахунку відповідачки в цій банківській установі.

В додатковій угоді до договору № 980916043 від 15 серпня 2019 року, укладеній 13 вересня 2019 року, був продовжений строк кредитування ще на 20 днів, застосована процентна ставка 1,66 % в день.

В подальшому, внаслідок укладення договорів факторингу з відповідними додатками, право вимоги за кредитним договором перейшло до товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС», потім до товариства з обмеженою відповідальністю «ОНЛАЙН ФІНАНС», а згодом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЮНІТ КАПІТАЛ», позивача у справі.

Далі, згідно посилань позивача, внаслідок невиконання відповідачкою обов`язків щодо повернення боргу, сплати процентів, виникла заборгованість у сумі 31 766,69 гривень, що включає: 8 329,64 гривень заборгованість за тілом кредиту, 15 351,99 гривня заборгованість за несплаченими процентами, 8 085,06 гривень заборгованість за штрафними санкціями (пеня, штрафи).

Однак, заявлена до стягнення заборгованість виключно за тілом кредиту і процентами (а. с. 7, зворот).

Розрахунки заборгованості долучено до матеріалів справи (а. с. 38, 39-40).

Зазначені розрахунки містять інформацію про сплату відповідачкою, як позичальницею, грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за процентами, що об`єктивного підтверджує обставини укладення договору, погодження його істотних умов і усвідомлення відповідачкою, як позичальницею, обов`язку сплати коштів.

З урахуванням встановлених обставин справи, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні правові норми.

Так, згідно приписів пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно приписів частини 1, 2, 4 статті 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно приписів частини 1 статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно приписів частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно приписів абзацу 1, 2 частини 1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно приписів частини 2 цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Зміст процитованих вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків.

Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину.

При цьому,необхідною умовою для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін.

Далі, згідно приписів частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно приписів частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно приписів частини 2 статті 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно приписів абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно приписів частини 1 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Далі, згідно приписів частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Далі, згідно приписів частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно приписів частини 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом частини 2 статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики.

Згідно приписів частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно приписів частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно приписів частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно приписів частини 1, 2 статті 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Далі, згідно приписів частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно приписів частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Далі, згідно приписів частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно приписів частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно приписів частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно приписів пункту 5 частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно приписів частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Зміст наведених правових норм свідчить про те, що договір є підставою для виникнення прав та обов`язків, правомірність договору, як двостороннього правочину презюмується, а заміна сторони договору може бути здійснена внаслідок відступлення права вимоги.

З урахування встановлених обставин справи та наведених вище правових норм, суд приходить до висновку, що до ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ», як до нового кредитора, перейшли права та обов`язки у зобов`язанні, що існує в межах договору, і позивач має достатні підстави для стягнення на його користь заборгованості за цим договором.

При цьому, суд погоджується з доводами позивача про необхідність стягнення на його користь з відповідачки заборгованості за тілом кредиту та процентами.

Перевіряючи правильність нарахування процентів, суд частково погоджується з наданим позивачем розрахунком, зокрема, в частині необхідності нарахування процентів протягом 50-денного строку кредитування, визначеного згідно з пунктом 1.3 договору та пункту 1 додаткової угоди до договору.

Разом із тим, суд вважає, що відсутні підстави для подальшим нарахуванням процентів за весь період користування коштами за правилами частини 2 статті 625 ЦК України за правилами пунктів 4.2, 4.3 договору.

В цьому випадку суд зауважує, що Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 червня 2020 року у справі №922/3578/18 зазначила, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 ЦК України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору.

Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення).

Санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань (пункт 8.32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18).

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що позивачем було заявлено до стягнення з відповідача проценти за користування кредитними коштами поза межами строку кредитного договору. При цьому позовних вимог про стягнення грошових коштів за прострочення виконання зобов`язання позивач не заявляв.

Отже, умовами договору не було визначено іншого розміру відсотків за прострочення виконання зобов`язання, ніж передбачено у ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме трьох відсотків річних.

Розрахунку заборгованості в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач не надавав та вимог про стягнення таких коштів не заявляв.

За неповернення кредитних коштів після закінчення строку, на який вони були видані, може настати відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, проте регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 Кодексу не можуть застосовуватись одночасно, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною.

Отже, в силу приписів статті 13 ЦПК України, враховуючи межі судового розгляду і відсутність посилань у позовній заяві про стягнення цих коштів за правилами частини 2 статті 625 ЦПК України, суд не вбачає підстав для стягнення процентів за користування кредитом, після спливу визначеного договору і додатковою угодою строку кредитування.

Аналогічна правова позиція щодо кредитних договорів, укладених з ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», викладена в Постанові Київського апеляційного суду від 24 січня 2025 року по справі № 754/10139/24.

Суд вважає зазначену правову позицію релевантною.

Таким чином, визначаючи розмір заборгованості за процентами, суд нараховує їх весь період користування (строк кредитування), визначений пунктом 1.3 договору та пунктом 1 додаткової угоди з урахуванням визначеної пунктом 4.2 договору процентної ставки у розмірі 1,7 %, так як тіло кредиту і проценти не було сплаченим у визначений договором строк.

Заборгованість за процентами в цьому випадку становить 7 080,50 гривень (8 330 х 1,7 % х 50 днів).

Загальний розмір заборгованості складається із залишку заборгованості за тілом кредиту і нарахованими процентами і становить 15 410,14 гривень (8 329,64 гривень + 7 080,50 гривень).

Далі, суд відхиляє, як неспроможні, доводи відповідачки про необхідність застосування позовної давності з огляду на наступне.

Так, згідно приписів частини 1 статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт введено в дію згідно з Законом № 540-IX від 30.03.2020, який набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Карантин на всій території України був введеним 11 березня 2020 року згідно з Постановою КМУ від 11 березня 2020 року № 211.

Однак, правила щодо продовження строків, передбачених статтею 257 ЦК України, як зазначалось вище, набули чинності 02 квітня 2020 року.

Тому, на період дії карантину, починаючи з 02 квітня 2020 року зупинено перебіг строку позовної давності.

Далі, згідно з Постановою КМУ від 27 червня 2023 року № 651, з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Згідно з пунктом 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, в редакції Закону України № 2120-IX від 15.03.2022, що набрав чинності17 березня 2022 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Згідно з пунктом 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, в редакції Закону України № 3450-IX від 08.11.2023, що набрав чинності 30 січня 2024 року, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому його дія неодноразово продовжувалася.

Отже, оскільки перебіг строку позовної зупиняється безперервно на період дії карантину і воєнного стану, наслідки спливу позовної давності не є застосовними до спірних правовідносин.

Подальше відновлення перебігу строків позовної давності з вересня 2025 року в цьому випадку юридичного значення не має, так як питання дотримання строків позовної давності визначається судом станом на дату подання позовної заяви.

Суд оцінює критично доводи відповідачки щодо не підтвердження обставин укладення нею кредитного договору, так як позивачем надані належні докази дотримання процедури укладення договору зокрема, отримання відповідачкою одноразового ідентифікатора на її номер мобільного телефону та подальшого введення цього ідентифікатора в системі кредитодавця, з отриманням коштів на карту у сумі, визначеній договором.

Відповідачка факт укладення договору не спростувала, іншого примірнику договору з відмінними умовами не надала, як і не спростувала факту отримання коштів за цим договором.

Відповідачка не зверталась із заявами до правоохоронних органів щодо вчинення відносно неї шахрайських дій і не висловлювала заперечень щодо укладення кредитного договору до дати подання до суду про стягнення з неї, як позичальниці, заборгованості.

Далі, суд не бере до уваги посилання позивачки про неможливість стягнення з неї, як дружини військовослужбовця, процентів за користування кредитом, так як згідно інформації, наданої відповідачкою із застосунку «Дія», шлюб з її чоловіком був укладеним 06 березня 2025 року, тобто, після періоду нарахування процентів за кредитним договором.

Суд також не надає оцінку доводам відповідачки щодо відсутності підстав для нарахування пені, так як такі вимоги не зазначені позивачем в прохальній частині позову і в силу положень статті 13 ЦПК України не розглядаються.

Далі, суд зауважує, що в силу приписі статті 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Далі, суд не вбачає підстав для розстрочення виконання судового рішення, так як в силу приписів статті 12, 81, частини 3 статті 435 ЦПК України, відповідачкою не доведено існування обставин, які б свідчи про істотне ускладнення виконання рішення суду чи неможливість його виконання. Сам по собі факт наявності у відповідачки дітей, за відсутності доказів її фінансового стану, не свідчить про необхідність розстрочення виконання судового рішення.

Далі, позивачем заявлені до стягнення 7 000 гривень понесених ним витрат на професійну правничу допомогу.

Для підтвердження обставин щодо понесених витрат позивачем надані договір про надання правничої допомоги від 05 червня 2025 року з додатком № 1, додаткова угода до цього договору та акт прийому-передачі наданих послуг, а також копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а. с. 35-36, 36 зворот, 34, 33, 82).

Аналізуючи існування підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача понесеним ним витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому,що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22), постанови Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 369/10907/22 (провадження № 61-16010св23), від 01 травня 2024 року у справі № 557/174/23 (провадження № 61-15995св23).

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).

Враховуючи складність справи та обсяг наданих адвокатом послуг, суд вважає за доцільне зменшити розмір заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу до 4 000 гривень.

З урахування часткового задоволення позовних вимог, суд, керуючись приписами статті 141 ЦПК України, стягує з відповідачки на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог 1 574,56 гривні (2 422,40 гривні х 65 %).

Враховуючи наведене вище, керуючись приписами статті 11, 16, 201, 204, 205, 207, 610, 611, 626, 629, 638, 640, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, статті 3, 5, 10-12 Закону України «Про електронну комерцію», статті 1, 8 Закону України «Про споживче кредитування», статті 4, 12, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, -

Ухвалив:

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» заборгованість за договором № 980916043 від 15 серпня 2019 року у сумі 15 410,14 гривень, що включає: 8 329,64 гривень заборгованість за тілом кредиту, 7 080,50 гривень заборгованість за процентами.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» 4 000 гривень, як компенсацію витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» 1 574,56 гривні, як компенсацію витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ», , місцезнаходження: м. Київ, вул. Рогнідинська, буд. 4, літера А, офіс 10.

Відповідачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Самуха В.О.