Номер провадження: 22-ц/813/5550/25
Справа № 487/4607/24
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Драгомерецького М.М.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Чеботар А.Г.,

представника ОСОБА_1 адвоката Сорочан В.В.,

представника ПАТ «МТБ БАНК» - адвоката Черкасової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 31 березня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Петрюченко М.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «МТБ БАНК», третя особа: ОСОБА_2 , про припинення поруки та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,

встановив:

24.05.2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства (далі ПАТ) «МТБ БАНК», третя особа: ОСОБА_2 , про припинення поруки та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, згідно якого просила суд:

- зупинити виконання виконавчого листа №2/487/1633/15 від 13.01.2016, виданого відносно боржника ОСОБА_1 на виконання рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 07.12.2015 у справі №487/3112/15-ц за позовом ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості;

- припинити поруку ОСОБА_1 за договором поруки №252г№ від 17.04.2008, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Морський транспортний банк», надану у забезпечення договору кредиту №187/RN від 17.04.2008, укладену між ОСОБА_2 та ВАТ «Морський транспортний банк»;

- визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №2/487/1633/15, виданий 13.01.2016 року Заводським районним судом м. Миколаєва відносно боржника ОСОБА_1 на виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.12.2015 року у справі №487/3112/15-ц за позовом ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов було обґрунтовано тим, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.12.2015 року у справі №487/3112/15-ц за позовом ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було задоволено. Стягнуто солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором №187/RN, яка складається із заборгованості по кредиту у розмірі 31 624,00 доларів США, заборгованості за відсотками у розмірі 1159,62 доларів США, пені за неповернення основного боргу у розмірі 38921,75 грн., пені за несплату відсотків за користування кредитом у розмірі 3 893,20 грн., штрафу у розмірі 7506,99 грн.

25.02.2016 року Заводським ВДВС та 19.09.2016 року Інгульським ВДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) відкрито виконавче провадження №52270157 щодо боржника ОСОБА_1 з виконання вказаного виконавчого листа у сумі стягнення 1 261 051,31 грн.

24.06.2020 року ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду Миколаївської області із заявою про неплатоспроможність боржника фізичної особи.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.04.2024 року у справі № 487/3112/15-ц було задоволено частково заяву боржників ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та було визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №2/487/1633/15 від 13.01.2016 року, виданий відносно боржника ОСОБА_2 на виконання рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 07.12.2015 року у справі №487/3112/15-ц.

Зазначеною ухвалою суду також було встановлено, що ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 26.01.2024 року у справі № 915/864/20 було затверджено звіт про виконання плану реструктуризації боргів боржника - фізичної особи ОСОБА_2 . Припинено процедуру реструктуризації боргів фізичної особи ОСОБА_2 . Припинено дію мораторію на задоволення вимог кредиторів, введеного ухвалою суду від 14.08.2020. Звільнено фізичну особу ОСОБА_2 від боргів, окрім боргів за вимогами, передбачених ч.2 ст.134 Кодексу України з процедур банкрутства (відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи; сплати аліментів; виконання інших вимог, які нерозривно пов`язані з особистістю фізичної особи). Вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений КУЗПБ строк або були відхилені господарським судом, вважати погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнано такими, що не підлягають виконанню. Провадження у справі №916/864/20 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 закрито.

При цьому за результатами розгляду про виконання плану реструктуризації боргів звіту господарським судом було встановлено, що боржником ОСОБА_2 здійснено погашення вимог кредитора в повному обсязі в сумі 235 723,32 грн., про що свідчить платіжна інструкція №37739899 від 14.12.2023 року.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.04.2024 року у справі № 487/3112/15-ц було задоволено частково заяву боржників ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та було визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №2/487/1633/15 від 13.01.2016 року, виданий відносно боржника ОСОБА_2 на виконання рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 07.12.2015 року у справі №487/3112/15-ц. В іншій частині в задоволенні заяви було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, за результатами якої Миколаївський апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про припинення кредитного зобов`язання ОСОБА_2 , але ж дійшов висновку про необхідність обрання іншого способу захисту прав поручителя ОСОБА_1 , зокрема, шляхом звернення до суду з позовом про припинення поруки.

Таким чином, посилаючись на ч.1 ст.559 ЦК України, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, у зв`язку із закриттям провадження у справі про неплатоспроможність боржника фізичної особи ОСОБА_2 , та просила задовольнити її вимоги.

Рішенням Іллічівського суду Одеської області від 31.03.2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (т.1, а.с.178-188).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування оскаржуваного рішення суду, ухвалення нового судового рішення, яким позов, в частині визнання припиненою поруку, задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. В іншій частині вказане рішення апелянтом не оскаржується (т.2, а.с.1-4).

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «МТБ БАНК» просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (т.2, а.с.13-16).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, у режимі відеоконференції, за участю з`явившихся учасників справи, колегія суддів виходить з того, що всі учасники справи були належними чином повідомленні про день та час слухання справи (т.2, а.с.62-65).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, в частині визнання припиненою поруки, суд першої інстанції виходив із того, що рішення Заводського районного суду м. Одеси від 07.12.2015 року, щодо стягнення в солідарному порядку заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь банку, яке набрало чинності, є невиконаним, а також із того, що визнання позичальника неплатоспроможним не може бути підставою для задоволення позову (т.1, а.с.178-188).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Апеляційний суд зазначає, що обов`язковість судового рішення є однією з основних засад цивільного судочинства (п. 7 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

За змістом ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Чинне законодавство закріплює принцип обов`язковості судового рішення, що набрало законної сили. Обов`язковість судового рішення поширюється як на осіб, які брали участь у справі, так і будь-яких інших осіб та організацій.

Після ухвалення судового рішення судовий процес припиняється.

Разом з тим, процес захисту прав продовжується у формі виконання судового рішення, яке може відбуватися у добровільному чи примусовому порядку (виконавче провадження). При цьому добровільний порядок, на відміну від примусового, на законодавчому рівні не регулюється.

За змістом ст.ст. 526, 599 ЦК України зобов`язання вважається виконаним належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За правилами ст. 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). Новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, якщо інше не встановлено договором, крім випадків, коли первісне зобов`язання змінене планом санації або реструктуризації згідно з КУПБ і заставодержатель проголосував проти такого плану.

Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За правилами ч.ч. 1-2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Припинення поруки, визначені ст. 559 ЦК України. Зокрема, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.12.2015 року у цивільній справі №487/3112/15-ц було солідарно стягнуто із ОСОБА_1 , як поручителя, та ОСОБА_2 , як позичальника, на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором №187/КМ від 17.04.2008 року у загальному розмірі 32 784,88 доларів США (т.1, а.с.13-15).

25.02.2016 року Заводським ВДВС та 19.09.2016 року Інгульським ВДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) відкрито виконавче провадження №52270157 щодо боржника ОСОБА_1 з виконання вказаного виконавчого листа у сумі стягнення 1 261 051,31 грн. (т.1, а.с.16-20).

Станом на даний час вказане рішення суду не виконане.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) право на звернення до суду було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину «судового провадження» відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції) від 19 березня 1997 року, заява №18357/91, п.40).

Крім того, ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.04.2024 року у справі № 487/3112/15-ц було задоволено частково заяву боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та було визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №2/487/1633/15 від 13.01.2016 року, виданий відносно боржника ОСОБА_2 на виконання рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 07.12.2015 року у справі №487/3112/15-ц.

Зазначеною ухвалою суду також було встановлено, що ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 26.01.2024 року у справі № 915/864/20 було затверджено звіт про виконання плану реструктуризації боргів боржника фізичної особи ОСОБА_2 . Припинено процедуру реструктуризації боргів фізичної особи ОСОБА_2 . Припинено дію мораторію на задоволення вимог креільнено фізичну особу ОСОБА_2 від боргів, окрім боргів за вимогами, передбачених ч.2 ст.134 Кодексу України з процедур банкрутства (відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи; сплати аліментів; виконання інших вимог, які нерозривно пов`язані з особистістю фізичної особи). Вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений КУЗПБ строк або були відхилені господарським судом, вважати погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнано такими, що не підлягають виконанню. Провадження у справі №916/864/20 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 закрито.

При цьому за результатами розгляду про виконання плану реструктуризації боргів звіту господарським судом було встановлено, що боржником ОСОБА_2 здійснено погашення вимог кредитора в повному обсязі 235723,32 грн., про що свідчить платіжна інструкція №37739899 від 14.12.2023 (т.1, а.с.19-25).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставиндиторів, введеного ухвалою суду від 14.08.2020. Зви, встановлені рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Матеріали справи не містять доказів про те, що внаслідок затвердження господарським судом плану реструктуризації зобов`язання позичальника ОСОБА_2 , як і зобов`язання поручителя ОСОБА_1 , припинилися внаслідок його виконання чи новації.

Апеляційний суд зазначає, що існування ухвали Господарського суду Миколаївської області у справі № 915/864/20, яка жодним чином не стосувалася зобов`язань ОСОБА_1 , не може бути підставою для припинення зобов`язань як поручителя ОСОБА_1 .

Визнання боржника за основним зобов`язанням неплатоспроможним у процедурі банкрутства фізичної особи за наявності заборгованості боржника за основним зобов`язанням не є підставою для припинення поруки, якщо кредитор за основним зобов`язанням до вирішення питання відносно банкрутства/неплатоспроможності реалізував своє право на стягнення заборгованості з поручителя, пред`явивши до нього позов та отримавши рішення суду, що не виконано.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 756/15191/14-ц, від 18.12.2019 у справі № 750/2697/14.

Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що визнання боржника ОСОБА_2 неплатоспроможним, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін та не звільняє боржника ОСОБА_1 від відповідальності за виконання грошового зобов`язання, встановленої договором поруки № 252г від 17.04.2018 року, а також рішенням суду від 07.12.2015 року, яке набрало законної сили та перебуває на примусовому виконанню.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 31 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04.12.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева