Номер провадження: 88-ц/813/10/25
Справа № 523/2542/23
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Державне підприємство «Інвестжитло», треті особи: Державне підприємство Міністерства оборони України «ОБОРОНАВТОРЕМСЕРВІС», Управління корпоративної політики Міністерства оборони України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

заяву ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Одеського апеляційного суду від 30 липня 2024 року у справі

за апеляційними скаргами Державного підприємства «Інвестжитло» в особі голови комісії з припинення ОСОБА_3 , ОСОБА_1 ,

на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 січня 2024 року, ухвалене Суворовським районним судом м. Одеси у складі: судді Бузовського В.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інвестжитло», треті особи: Державне підприємство Міністерства оборони України «ОБОРОНАВТОРЕМСЕРВІС», Управління корпоративної політики Міністерства оборони України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

06 лютого 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що 06 липня 2021 року згідно Наказу № 107 її було прийнято на посаду менеджера з адміністративної діяльності ДП «Інвестжитло», яке Наказом Міністерства оборони України «Про реорганізацію державного підприємства «Інвестжитло» № 355 від 07 листопада 2022 року як юридичну особу припинено, реорганізувавши його шляхом приєднання до державного підприємства Міністерства оборони України «Оборонавторемсервіс», та визначено, що державне підприємство Міністерства оборони України «Оборонавторемсервіс» є правонаступником усіх прав та обов`язків державного підприємства «Інвестжитло».

10 листопада 2022 року позивачку було повідомлено про планове звільнення з посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із припиненням юридичної особи шляхом реорганізації ДП «Інвестжитло» та приєднання до ДП «Оборонавторемсервіс».

12 грудня 2022 року ДП «Інвестжитло» було видано Наказ № 51-в «Про надання відпустки ОСОБА_1 », яким надано ОСОБА_1 відпустку протягом 23 календарних днів з 13 грудня 2022 року по 11 січня 2023 року включно.

12 січня 2023 року Наказом ДП «Інвестжитло» № 3 «Про звільнення ОСОБА_1 » її звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із реорганізацією.

Вважала вказаний наказ про своє звільнення незаконним, оскільки наказом № 21 ДП «Інвестжитло» від 01 лютого 2022 року був затверджений штатний розпис, згідно якого штатна численність працівників підприємства складає 69 штатних одиниць, Наказом Міністерства оборони України «Про реорганізацію державного підприємства «Інвестжитло» № 355 від 07 листопада 2022 року визначено припинення юридичної особи «Інвестжитло» шляхом його реорганізації шляхом приєднання до державного підприємства Міністерства оборони України «Оборонавторемсервіс» та пунктом 2 того ж Наказу визначено останнє правонаступником усіх прав та обов`язків державного підприємства «Інвестжитло», і абзацом сьомим пункту 5 того ж Наказу приписано Голові комісії відповідно до трудового законодавства України забезпечити додержання прав та законних інтересів працівників державного підприємство «Інвестжитло», що реорганізується.

Станом на день попередження ОСОБА_1 , тобто 10 листопада 2022 року, діяв штатний розпис ДП «Інвестжитло», затверджений наказом № 21 від 01 лютого 2022 року, зазначений штатний розклад діяв і на день звільнення позивачки.

Отже, починаючи з дня видачі Наказу Міністерства оборони України «Про реорганізацію державного підприємства «Інвестжитло» № 355 від 07 листопада 2022 року та по день звільнення, а саме 12 січня 2023 року, фактично штатний розпис ДП «Інвестжитло», затверджений наказом № 21 від 01 лютого 2022 року, не змінювався, а скорочення чисельності або штату працівників не відбувалося, у тому числі не скорочувалася посада, яку обіймала ОСОБА_1 - менеджера з адміністративної діяльності. Із будь-яким документом про внесення змін в організацію виробництва і праці ДП «Інвестжитло» позивачку у період з 10 листопада 2022 року по 12 січня 2023 року не ознайомлювали, як і з можливим новим штатним розписом на ДП «Інвестжитло». Про наявність змін у штатному розписі чи чисельності працівників ДП «Інвестжитло» не проінформувало.

З 10 листопада 2022 року по 12 січня 2023 року інших вакантних посад на ДП «Інвестжитло» позивачці не пропонувалося.

Новий штатний розклад у ДП «Інвестжитло» було введено в дію Наказом № 12-к від 01 лютого 2023 року саме з 01 лютого 2023 року.

Своє звільнення позивачка вважає незаконним, оскільки воно проведено з порушенням вимог законодавства та встановленого порядку дотримання відповідних гарантій, а також без належних для звільнення з посади підстав, відповідачем не приймалися рішення щодо зміни структури та штатного розпису ДП «Інвестжитло» в частині скорочення чисельності або штату, у тому числі не скорочувала посада, яку обіймала позивачка, із будь-якими документами про внесення змін в організацію виробництва ДП «Інвестжитло» у період з 20 листопада 2022 року до 12 січня 2023 року не ознайомлено позивачку, як і з можливим новим штатним розписом, інші вакантні посади не пропонувалися.

Наслідком такого незаконного звільнення є застосування передбачених ст. 235 КЗпП України наслідків у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також позивачка зазначає, що унаслідок незаконного звільнення вона зазнала душевних страждань через неотримання коштів для проживання протягом тривалого часу, внаслідок чого було порушено її звичайний уклад життя, що завдано їй моральних страждань, що зумовило зміну способу життя, докладання додаткових зусиль для утримання себе, переживання, пов`язані із необхідністю звернення до адвоката та суду за захистом своїх порушених прав, які вона оцінює у 10000 грн.

Тому із посиланням на вимоги п. 1 ч. 1 ст. 40, ч. 2 ст. 40, ч. 1, 3 ст. 49-2, 235 КЗпП України просила визнати наказ № 3 про її звільнення за п. 1ст. 40 КЗпП України протиправним та скасувати його, поновити її на роботі з 12 січня 2023 року, зобов`язати відповідача зазначити в трудовій книжці, що запис про звільнення є недійсним, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 10000 грн (т. 1, а.с. 1-14).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 січня 2024 року позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) до Державного підприємства «Інвестжитло» (, місцезнаходження за адресою: просп. Повітрофлотський, буд. 6, м. Київ), третя особа Державне підприємство Міністерства оборони України «ОБОРОНАВТОРЕМСЕРВІС» (, місцезнаходження за адресою: вул. М. Хвильового, буд. 15, м. Київ), Управління корпоративної політики Міністерства оборони України (ЄДРПОУ, місцезнаходження за адресою: Повітрофлотський проспект, буд. 6, м. Київ) про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити певні дії, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Державного підприємства «Інвестжитло» № 3 від 12 січня 2023 року про звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера з адміністративної діяльності за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) на роботі на посаді менеджера з адміністративної діяльності Державного підприємства «Інвестжитло» (, місцезнаходження за адресою: просп. Повітрофлотський, буд. 6, м. Київ).

Стягнуто з Державного підприємства «Інвестжитло» (, місцезнаходження за адресою: просп. Повітрофлотський, буд. 6, м. Київ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.01.2023 року по 25.01.2024 року в розмірі 192 301 (сто дев`яносто дві тисячі триста один) гривень 41 коп., з подальшим відрахуванням з вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Державного підприємства «Інвестжитло» (, місцезнаходження за адресою: просп. Повітрофлотський, буд. 6, м. Київ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду в розмірі 1 000 гривень 00 коп.

В решті вимог відмовлено.

Вирішено питання судового збору.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) на роботі на посаді менеджера з адміністративної діяльності Державного підприємства «Інвестжитло» (, місцезнаходження за адресою: просп. Повітрофлотський, буд. 6, м. Київ).

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Державного підприємства «Інвестжитло» (, місцезнаходження за адресою: просп. Повітрофлотський, буд. 6, м. Київ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць (т. 2, а.с. 67-70зв.).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача - Голова комісії з припинення відповідача Державного підприємства «Інвестжитло» Алайбов В. просив рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 січня 2024 року як ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог позивачці ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 76-83).

Крім того, з апеляційною скаргою до суду звернулася ОСОБА_1 , яка посилаючись на допущення судом помилки правозастосування під час розрахунку сум, що підлягають стягненню з ДП «Інвестжитло» на користь позивачки у якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу, просила рішення суду в цій частині стягнення скасувати та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 січня 2023 року по 25 січня 2024 року в розмірі 410 779, 50 грн (т. 2, а.с. 100-103).

Постановою Одеського апеляційного суду від 30 липня 2024 року Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Інвестжитло» в особі голови комісії з припинення Віталія Алайбова задоволено.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 січня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інвестжитло», треті особи: Державне підприємство Міністерства оборони України «ОБОРОНАВТОРЕМСЕРВІС», Управління корпоративної політики Міністерства оборони України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди відмовлено.

Вирішено компенсувати Державному підприємству «Інвестжитло» (, юридична адреса: 03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6, фактична адреса: 65031, м. Одеса, вул. Миколи Боровського, 35) за рахунок коштів Держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 4509,92 грн (т. 2, а.с. 169-174 зв.).

01 жовтня 2024 року ОСОБА_1 в особі свого представника Ростомова Гранта Артуровича подала заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, в якій просила:

заяву задовольнити, скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 30 липня 2024 року (провадження № 22-ц/813/4250/24) та скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 30 липня 2024 року (провадження № 22-ц/813/4747/24).

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 січня 2024 року задовольнити;

рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 січня 2024 року в частині стягнення з Державного підприємства «Інвестжитло» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з Державного підприємства «Інвестжитло» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.01.2023 по 25.01.2024 в розмірі 410779,5 грн, з подальшим відрахуванням з вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні апеляційної скарги Державного підприємства «Інвестжитло» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 січня 2024 року - відмовити.

Доводами заяви є те, що Одеський апеляційний суд поклав в обґрунтування свого рішення неможливість запропонувати ОСОБА_1 інші посади у ДП МОУ «Оборонавторемсервіс», прямо зазначивши про те, що погоджується із доводами апеляційної скарги ДП «Інвестжитло» в цій частині. Єдиним доказом, на підставі якого суд дійшов такого висновку, є довідка ДП МОУ «Оборонавторемсервіс» № 122 від 13 квітня 2023 року, яку надав до суду ДП «Інвестжитло», її суд і поклав в основу твердження.

В подальшому стороні позивача випадково стало відомо про те, що даний доказ є недостовірним, а штатним розписом ДП МОУ «Оборонавторемсервіс», який не надано відповідачем під час розгляду даної справи та про який позивачу стало відомо з постанови Одеського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року у справі № 522/4777/23, спростовуються відомості довідки № 122. З цього, на думку заявника, випливає наявність новоствореної посади у період двох місяців відпрацювання з боку ОСОБА_1 , яку відповідач мав запропонувати позивачу в ДП МОУ «Оборонавторемсервіс» (правонаступнику відповідача), однак цього не зробив, в результаті чого позивач звільнена з посади без пропозиції зайняти посаду, яка відповідає її кваліфікації.

Окрім цього, штатним розписом, як зазначає заявник, підтверджується великий перелік управлінських посад і посад у відділі кадрів, які також не запропоновані ОСОБА_1 (т. 2, а.с. 181-202).

У судовому засіданні 25.11.2025 ОСОБА_1 та її представники Ростомов Г.А. та ОСОБА_4 заяву підтримали та просили заяву задовольнити, представник ДП «Інвестжитло» - Волобуєва О.А. проти задоволення заяви заперечувала та просила у її задоволенні відмовити.

Інші учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, зокрема третя особа Державне підприємство Міністерства оборони України «ОБОРОНАВТОРЕМСЕРВІС» у відповідності до вимог п. 2 ч. 8 ст 128 ЦПК України, оскільки отримали судову повістку на 25.11.2025 року в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 26.09.2025 о 22:21:05, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (т. 3, а.с. 15), третя особа Управління корпоративної політики Міністерства оборони України у відповідності до вимог п. 2 ч. 8 ст 128 ЦПК України, оскільки отримали судову повістку на 25.11.2025 року в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 26.09.2025 о 22:14:38, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (т. 3, а.с. 14 зв.), до судового засідання не з`явилися, що в силу положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представників заявника ОСОБА_1 - адвокатів Ростомова Г.А. та Пономарьова В.В., які підтримали доводи заяви, дослідивши матеріали справи, переглядаючи справу у відповідності до вимог глави 3 Розділу V ЦПК України «Перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами», колегія суддів доходить до наступного.

Відповідно до ч. 1ст. 423 ЦПК Українирішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України, підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Відповідно до пунктів 3, 4, 5, 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами», нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які відповідно до пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили.

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів) не вважаються нововиявленими обставинами, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Неподання стороною або особою, яка бере участь у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Як зазначено у п. 7 вищезазначеної Постанови, питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

У постанові Верховного Суду від 13 вересня 2022 року в справі № 159/1388/17 (провадження № 61-14240св19) зазначено, що «не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися судом у процесі розгляду справи. Отже, істотними обставинами справи вважаються ті, які можуть вплинути на рішення суду, яке набрало законної сили, тобто ті, що взагалі не були предметом розгляду у цивільній справі».

Відповідно до частини четвертої статті 423 ЦПК України, не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; докази, які не оцінювались судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна із сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру. (Пономарьов проти України, № 3236/06 §40 ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Разом з тим, процедура скасування остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним (рішення ЄСПЛ у справі «PRAVEDNAYA v. RUSSIA № 69529/01, § 27, 28, від 18 листопада 2004 року).

З підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, учасники справи можуть звернутися із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами або виключними обставинами протягом тридцяти днів з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про існування обставин, що стали підставою для перегляду судового рішення.

Заявник звернуся до суду із теперішньою заявою 30.09.2024, обґрунтовуючи таке відповіддю на ім`я представника позивачки від позивача в іншій справі (№ 523/2772/23), до якої було надано копії штатних розкладів Державного підприємства Міністерства оборони України «Оборонавторемсервіс» від 02.11.2022; від 09.11.2022; від 06.12.2022: від 12.12.2022 та від 02.01.2023 (а.с. 193 т 1).

Враховуючи наведені норми процесуального права та обставини справи, колегія суддів зазначає, що доводи заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами є необґрунтованими, адже заявником не наведено нововиявлених обставин, які б давали підстави скасувати судове рішення.

У якості нововиявлених обставин у справі, що переглядається, ОСОБА_1 в особі свого представника Ростомова Г.А. зазначає той факт, що 31 серпня 2024 року сторона ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 січня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 липня 2024 року у справі № 523/2542/23 (в подальшому у відкритті касаційного провадження відмовлено через малозначність).

Під час перевірки відомостей стану касаційної скарги на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень за критерієм пошуку «Інвестжитло» стороні ОСОБА_1 стало відомо про постанову Одеського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року у справі № 522/4777/23, з якої стороні ОСОБА_1 стало відомо про те, що у ДП МОУ «Оборонавторемсервіс» були посади, що відповідають кваліфікації ОСОБА_1 . Зокрема, як зазначає заявник, у постанові Одеського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року апеляційний суд встановив, що згідно штатного розкладу ДП Міністерства оборони України «Оборонавторемсервіс» від 06.12.2022 була передбачена посада юрисконсульта й введена нова посада начальника юридичного відділу, а згідно штатного розкладу ДП Міністерства оборони України «Оборонавторемсервіс» від 02.02.2023 була передбачена посада начальника юридичного відділу, юрисконсульта та введена нова посада заступника начальника юридичного відділу.

У даній же справі, як зазначає заявник, ДП «Інвестжитло» надали до матеріалів справи № 523/2542/23 довідку № 122 від 13 квітня 2023 року, згідно з якою у ДП Міністерства оборони України «Оборонавторемсервіс» станом на 10.11.2022 у штатному розкладі була відсутня вакантна посада менеджер з адміністративної роботи або відсутні інші вакантні посади, які б могли бути запропоновані ОСОБА_1 .

Тому, заявник вважає, що висновок апеляційного суду у справі № 523/2542/23 про відсутність вакантних посад для ОСОБА_1 зроблений на підставі довідки, достовірність якої спростовується рішенням суду у справі № 522/4777/23 та наявним у тій справі штатним розкладом.

Аналізуючи зазначені заявником аргументи на предмет їх відповідності визначеному законодавцем поняттю нововиявлених обставин, колегія суддів не знаходить їх такими, оскільки наявність/відсутність вакантних посад, які не були запропоновані позивачу, входило до предмету доказування у справі № 523/2542/23 і позивач не була позбавлена можливості за наявності у матеріалах справи наданої відповідачем довідки № 122 від 13 квітня 2023 року, згідно з якою у ДП Міністерства оборони України «Оборонавторемсервіс» станом на 10.11.2022 у штатному розкладі була відсутня вакантна посада менеджер з адміністративної роботи або відсутні інші вакантні посади, які б могли бути запропоновані ОСОБА_1 , на її спростування ініціювати питання щодо витребування додаткових доказів у справі, зокрема і штатних розкладів, однак вказаним процесуальним правом не скористалася.

Само по собі те, що теперішня справа є трудовим спором, не зміщує вектор диспозитивності та доведеності певних обставин на користь працівника саме власником. Так, Верховний суд стало підтверджує, що у трудових спорах, як і в більшості цивільних справ, діє принцип диспозитивності, згідно з яким суд не повинен сам збирати докази. Обов`язок збирати, подавати та доводити сукупність доказів лежить на сторонах процесу, тобто на працівнику та роботодавцеві. Суд може долучитися до збору доказів лише у виняткових випадках, наприклад, якщо є сумніви у добросовісному виконанні сторонами своїх обов`язків, або для захисту прав малолітніх, недієздатних осіб чи в інших випадках, передбачених законом.

Тому, відповідаючи на довід заяви про те, що саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю, колегія суддів звертає увагу на те, що вказане не звільняє позивача від дотримання обов`язку, встановленого ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, задля дотримання принципу змагальності, у зв`язку з чим такий довід заяви є неспроможним.

Неподання стороною або особою, яка бере учать у справі, доказу, про який їй було відомо або мало бути відомо внаслідок належного та добросовісного здійснення своїх процесуальних прав, та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Оскільки обставини, на які посилається заявник у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, не є нововиявленими в розумінні статті 423 ЦПК України, тому підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 немає.

Керуючись ст. 423, 429 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 в особі свого представника Ростомова Гранта Артуровича про перегляд постанови Одеського апеляційного суду від 30 липня 2024 року за нововиявленими обставинами відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 28 листопада 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко