КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №753/778/25 Головуючий у суді І інстанції: Котенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

секретар судового засідання: Янчук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Мошенської Ірини Анатоліївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року до Дарницького районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, вказуючи на те, що він з ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з 11 березня 2011 року. Сумісно сторони дітей не мають. Підставою для розірвання шлюбу позивач зазначає те, що спільне життя з відповідачкою не склалося, разом вони не проживають. На цей час подружні відносини у нього з відповідачкою остаточно припинені, шлюб існує формально.

Тому просив суд винести рішення, яким розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрований 11 березня 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва, про що зроблено відповідний актовий запис № 146.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 червня 2025 року позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 11 березня 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 146 розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Мошенська І.А., в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 червня 2025 року та закрити провадження у справі.

Також просила надати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 строк для примирення на термін 6 місяців.

Апелянт з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції не згоден та вважає, що рішення суду першої інстанції, є незаконним та необґрунтованим, ухваленим без з`ясування дійсних обставин справи та всупереч дійсним інтересам позивача та відповідача, без належного встановлення дійсної волі позивача на розірвання шлюбу, без дотримання норм матеріального права та є таким, що не відповідає завданню цивільного судочинства, а відтак на переконання апелянта підлягає скасуванню.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги представник апелянта зазначала, що суд першої інстанції безпідставно відмовив їй у задоволенні клопотання про надання строку на примирення з позивачем, адже очевидним є факт того, що позивача шляхом обману у грудні 2024 року вивезла його дочка від першого шлюбу - ОСОБА_3 ніби-то до себе у Польщу на лікування, а насправді змінила йому номер телефони, не відповідала на дзвінки ОСОБА_1 та переховувала його від неї за допомогою родички у Київській та Черкаській областях, внушали/навіювали йому «спогади» про те, що його у стані сп`яніння била дружина і тому з нею треба розлучитись.

Інших пояснень, чому позивач вирішив після 30 років спільного щасливого подружнього життя розлучитись з дружиною не існує.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції були проігноровані факти та обставини приховування позивача від неї з боку його так званих «представників», які тривалий час приховували адресу фактичного місця перебування позивача, змінили йому номер телефону, перешкоджаючи у такий спосіб можливості його спілкування з дружиною, оскільки знали, що після спілкування з нею ОСОБА_2 відмовиться від позову про розірвання шлюбу.

Апелянт переконана, що суд першої інстанції, відмовляючи їй у задоволенні клопотання про надання шестимісячного строку на примирення подружжя, - неправильно оцінив обставини справи та ухвалив незаконне рішення про розірвання шлюбу на підставі сфабрикованого позову, поданого від імені ОСОБА_2 , який перебуваючи у безпорадному стані під дією збуджуючих медичних речовин, був доставлений до суду приватною каретою швидкої допомоги та через психологічний тиск на нього з боку «власних представників» та дочки ОСОБА_3 , поза своєю волею підтримав позов про розірвання шлюбу.

Також звертала увагу суду апеляційної інстанції на те, що 19.05.2025 року відповідачка отримала у поштовому відділенні Укрпошти № 144 лист (поштове відправлення) №770 від представника позивача адвоката Боруха С.В. в якому було клопотання на заяву про надання строку на примирення подружжя від 16.05.2025 р„ підписане адвокатом Борух С.В. з додатками: «Скріншот екрану мобільного телефону ОСОБА_3 »; DVD диск з відео підписання позовної заяви позивачем про розлучення.

Під час судового засідання суду першої інстанції від 04.06.2025 року за клопотанням сторони позивача суд залучив вищевказане клопотання на заяву про надання строку на примирення подружжя від 16.05.2025 року разом із «Скріншотом екрану мобільного телефону ОСОБА_3 », а DVD диск з відео підписання позовної заяви позивачем про розлучення адвокат Борух С.В. попросив суд повернути йому. Сторона відповідача заперечувала і просила суд долучити до справи вказане клопотання разом з усіма додатками, оскільки на відео підписання позовної заяви позивачем зафіксовано, що під час підписання позову, поряд з позивачем на столі був келих з горілкою та стояла майже порожня пляшка горілки, йому якась жінка принесла для підписання документи та пояснювала де треба поставити підпис з датою, при цьому позивач не розумів яка була дата, постійно перепитував її, внаслідок чого у сторони відповідача з`явились обґрунтовані сумніви у тому, що позивач взагалі розумів що він підписує та прийняв рішення про розірвання шлюбу за власним волевиявленням

Апелянт вважає, що представники позивача навмисно вигадали те, що вона зловживає алкоголем та перебуваючи у стані сп`яніння б`є хворого чоловіка скалкою, з метою вразити та переконати суд у тому, що за таких обставин примирення сторін взагалі неможливе та суперечить маральним засадам суспільства, через що надання строку для примирення сторін та збереження шлюбу неможливо.

Разом з тим, жодних доказів того, що між подружжям ОСОБА_1 відбувались сварки, а тим паче бійки відсутні.

Бажання представників позивача, а в першу чергу дочки позивача ОСОБА_3 , як найшвидше розірвати шлюб між сторонами, - пов`язаний із бажанням позбавити відповідачку права на спадщину після смерті позивача, стан здоров`я якого погіршується день від дня, через що позивач і був вивезений з дому нібито на лікування у Польщу, а потім його переховували від дружини.

Виходячи з вищевикладеного, апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні її клопотання про надання строку на примирення подружжя, оскільки за цей час, вона змогла б налагодити відносини з ним та зберегти їх шлюб від втручання осіб, які жадають заволодіти їх майном.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, при цьому підстав для надання строку для примирення сторін суд також не вбачав, у зв`язку із чим протокольною ухвалою від 04 червня 2025 року відмовів у задоволенні клопотання відповідача про надання подружжю строку на примирення. Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та розірвання шлюбу між сторонами.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.6 ст.7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Встановлено, що 11 березня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 146. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 . Зазначене підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 11 березня 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві.

Спільних дітей у позивача та відповідача немає.

Позивач вказує, що подальше збереження їх родини та примирення з відповідачкою є неможливим, його рішення про розірвання шлюбу з відповідачем є остаточним.

Відповідачка заперечувала проти розірвання шлюбу, просила суд дати строк на примирення.

Протокольною ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04.06.2025 року в задоволенні клопотання відповідачки про надання строку на примирення подружжя відмовлено (а.с.77-80).

Під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції, суду стало відомо, що позивач ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, 25 листопада 2025 року та 26 листопада 2025 року через підсистему ЄСІТС - «Електронний суд» до Київського апеляційного суду надійшли заяви ідентичного змісту від представника відповідачки ОСОБА_1 - авоката Мошенської І.А., в яких стороною відповідача повідомлено суд апеляційної інстанції про те, що позивач ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (повторне), виданим Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 30.09.2025 року (а.с. 139-145, 146-150).

Представник відповідачки зазначала, що з огляду на те, що смерть позивача припинила шлюб між сторонами, предмет спору відпав, а тому рішення суду першої інстанції не підлягає виконанню та має бути скасоване, а провадження у справі закрите.

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що заява представника відповідачки про скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 258 ЦПК України розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або її оголошено померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 377 ЦПК України якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Якщо суд першої інстанції ухвалив законне й обгрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи-сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для його скасування в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі. (До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2024 року в справі № 295/434/22 (провадження 61-10948св23) зроблено наступний висновок про те, що: «вимога добросовісності є загальною для всіх суб`єктів права, у тому числі для суб`єктів цивільних правовідносин, включаючи сімейні.

Ця вимога ґрунтується на нормах статей 3 та 13 ЦПК України, відповідно до яких дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними (пункт «і» статті 3 ЦК). Тобто такі дії мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоді довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Зазначені норми цивільного права постають як загальні принципи, які є по суті нормами прямої дії. Водночас порушення учасником правовідносин вимог добросовісності під час здійснення своїх суб`єктивних прав має наслідком відмову у захисті таких прав та сприянні у їх реалізації. Зазначене стосується і процесуальних прав, зловживання якими неприпустиме (статті 2,44 ЦПК України).

Враховуючи наведене, після смерті сторони у спорі, де неможливе правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин, що є неможливим унаслідок смерті одного з подружжя, скасування рішення суду про розірвання шлюбу не відповідатиме вимогам Конвенції щодо справедливого судового розгляду».

Отже, оскільки судом ухвалено законне та обґрунтоване рішення (04.06.2025 року), а позивач помер ІНФОРМАЦІЯ_1 колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі, у зв`язку із смертю позивача.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу. Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність підстав для розірвання шлюбу є правильним, оскільки подальше збереження шлюбу суперечило інтересам позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що жодних підстав для розірвання шлюбу між подружжям не існувало, оскільки сторони прожили разом 30 років, мали спільні щасливі роки, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки такі твердження не є підставою для скасування рішення суду про розірвання шлюбу, з огляду на те, що за встановлених обставин позивач не бажає перебувати з відповідачем у шлюбі і наполягав на його розірванні.

Збереження шлюбу за відсутності згоди одного з подружжя вже являється таким, що буде суперечити його інтересам виходячи з положень ст. 24 СК України.

Оскільки позивач наполягав на розірванні шлюбу, відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що являється неприпустимим.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про надання строку на примирення подружжя, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки від ухвалення оскаржуваного рішення та до моменту призначення і розгляду справи апеляційним судом минуло сім місяців та за цей значний проміжок часу примирення між сторонами не відбулось, оскільки позивач не бажає примирюватись та наполягає на розірванні шлюбу. Доказів які б давали підстави вважати, що сторони дійшли згоди щодо примирення, матерали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивача шляхом обману примусили до підписання позовної заяви про розірвання шлюбу з відповідачкою, тобто вважає, що позов був сфабрикований, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки такі твердження не підтвердженні належними доказами. Що стосується долученого апелянтом DVD диску до апеляційної скарги (а.с. 108), на який відповідачка посилалась як на підставу підтвердження тих обставин, що позов був сформований шляхом обману/примусу, суд апеляційної інстанції переглянувши зміст даного DVD диску не вбачає, що дії щодо підписання позивачем позову про розірвання шлюбу містили характер примусу чи не відповідали волі самого позивача.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

Що стосується заявленого в суді апеляційної інстанції відповідачкою клопотання про надання строку для примирення сторін, суд апеляційної інстанції вивчивши заявлене клопотання, приходить до висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

У постанові Верховного Суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц (провадження № 61-33349св18) зроблено висновок по застосуванню статті 111 СК України та вказано, що «примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя».

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 127/16963/22-ц (провадження № 61-203св23).

У справі, що переглядається, апелянтка не навела наявності обставин, які свідчать про реальну можливість примирення сторін. Лише бажання відповідачки примиритись з позивачем заради їх майбутнього при небажанні позивача зберігати шлюб, який є фактично припиненим, не є достатніми підставами для надання строку для примирення сторін, а суд не може формально застосовувати інститут примирення подружжя.

По справі встановлено та не спростовується доводами апеляційної скарги, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально та подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача.

Також, з моменту звернення позивача з даним позовом до моменту постановлення оскаржуваного судового рішення сторони мали достатньо часу для примирення, однак такого не відбулося, сторони не примирилися. Відповідачка ж, також, і протягом значного періоду з часу ухвалення оскаржуваного рішення по час розгляду справи апеляційним судом жодних дій щодо примирення не вчиняла (докази цього у матеріалах справи відсутні). Крім того позивач помер.

Тому, колегія суддів вважає за неможливе надання строку сторонам на примирення, оскільки вказане суперечитиме інтересам позивача.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. 112 СК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «04» грудня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко