ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 354/599/15-ц

провадження № 61-2992св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України,

відповідачі: Поляницька сільська рада Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2 та адвоката Тиніва Ігоря Дмитровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 липня 2024 року у складі судді Ваврійчук Т. Л. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 29 січня 2025 року у складі колегії суддів: Пнівчук О. В., Бойчука І. В., Луганської В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року перший заступник прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Ворохтянське лісове господарство» (далі - ДП «Ворохтянське лісове господарство») звернувся до суду з позовом до Поляницької сільської ради, ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку та зобов`язання повернути цю земельну ділянку.

Позовну заяву мотивував тим, що постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року у кримінальній справі № 248436 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за вчинення злочинів, передбачених частиною третьою статті 28, частиною першою статті 366, частиною третьою статті 28, частиною другою статті 364 Кримінального кодексу України (далі - КК України). У ході розгляду цієї справи встановлено, що рішення Виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 11 вересня 2003 року № 37 щодо безоплатної передачі ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки площею 0,2500 га не виносилося в установленому порядку на засідання виконавчого комітету Поляницької сільської ради та є фіктивним. Впродовж 2002-2003 років члени організованої групи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 незаконно надали у приватну власність під будівництво індивідуальних житлових будинків землі державного лісового фонду, які перебували у користуванні Поляницького лісництва Ворохтянського держлісгоспу, рішення про вилучення яких Поляницькою сільською радою та Виконавчим комітетом сільської ради не приймались, дозволу на таке вилучення постійний землекористувач не надавав. Переконував, що внаслідок передачі у приватну власність спірної земельної ділянки ОСОБА_1 у ДП «Ворохтянське лісове господарство» незаконно вилучено земельну ділянку площею 0,2500 га. Зазначив про те, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05 лютого 2007 року відчужила спірну земельну ділянку на користь ОСОБА_6 .

З огляду на наведене та з урахуванням неодноразових заяв про зміну предмета позову, прокурор остаточно просив суд визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 17 листопада 2003 року серії ІФ № 046392 площею 0,2500 га, кадастровий номер 220020096, та витребувати у ОСОБА_2 вказану спірну земельну ділянку, яка розташована в урочищі «Вільшенець» у с. Поляниця з чужого незаконного володіння у власність держави в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство». Також прокурор просив суд поновити йому строки позовної давності, у зв`язку з їх пропуском з поважних причин.

Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2015 року залучено до участі у справі як співвідповідача за позовом прокурора ОСОБА_2

Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 23 червня 2022 року позов прокурора у цій справі в частині позовних вимог в інтересах держави в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство» залишено без розгляду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 липня 2024 року позов першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України задоволено частково. Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :22:002:0096, що розташована у с. Поляниця Надвірнянського району Івано-Франківської області, у власність держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1281,00 грн судового збору.

Ухвалюючи рішення про витребування спірної земельної ділянки, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення та вибула з володіння держави в особі постійного землекористувача всупереч його волі у протиправний спосіб, а тому вказана земельна ділянка підлягає витребуванню від кінцевого набувача ОСОБА_2 у державну власність в особі Держлісагентства в порядку, визначеному статтями 387, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з огляду на характер спірних правовідносин, враховуючи встановлену незаконність вибуття земельної ділянки з володіння держави, він не вбачає невідповідності заходу втручання в право власності кінцевого набувача спірного майна ОСОБА_2 критеріям правомірного втручання в право на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), оскільки загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес відповідача у збереженні права на земельну ділянку, витребування цієї земельної ділянки у кінцевого набувача у порядку, передбаченому ЦК України, є пропорційним заходом та не становитиме надмірний тягар. Відповідач ОСОБА_2 , як кінцевий набувач спірного майна, не позбавлена можливості відновити свої права на підставі частини першої статті 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до особи, в якої вона придбала спірну ділянку, про відшкодування збитків.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з огляду на необхідність захисту інтересів держави у цій справі шляхом задоволення позову в частині витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння та поважність причин пропуску прокурором позовної давності, наведених у його клопотанні, строк звернення до суду прокурору підлягає поновленню.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовна вимога прокурора про визнання недійсним виданого ОСОБА_1 державного акта на право власності на землю від 17 листопада 2003 року серії ІФ № 046392 не відповідає належному способу захисту, а тому у її задоволенні слід відмовити з цієї підстави.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги прокурора про витребування спірної земельної ділянки, у серпні 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Тинів І. Г. подав Івано-Франківського апеляційного суду апеляційну скаргу.

У решті рішення суду першої інстанції оскаржене не було.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 29 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв адвокат Тинів І. Д., залишено без задоволення, а рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 липня 2024 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції виконав всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірив обставини справи, розглянув позовну заяву прокурора відповідно до норм матеріального права, ухвалив обґрунтоване рішення, в якому повно відображено обставини, що мають значення для справи, тому підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не встановлено.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиція інших учасників справи

07 березня 2025 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 липня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 29 січня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог прокурора та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц та постановах Верховного Суду від 13 серпня 2019 року у справі № 910/11614/18, від 15 січня 2025 року у справі № 753/2323/23, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не залучили до участі у справі належного позивача та не звернули увагу на те, що Державне агентство лісових ресурсів України не є розпорядником земель державного лісового фонду, у зв`язку з чим спірна земельна ділянка не могла бути витребувана у його власність;

- не врахували, що в матеріалах справи відсутні докази, які б встановлювали, що спірна земельна ділянка належала до земель державного лісового фонду і не могла бути передана у приватну власність;

- дійшли помилкових висновків про наявність поважних причин для поновлення прокурору позовної давності;

- допустили порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та безпідставно втрутились в право заявниці (добросовісного набувача) на мирне володіння її майном;

- не з`ясували всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи;

- не звернули уваги на те, що висновок комісійної судово-земельної експертизи від 11 березня 2005 року, проведеної у кримінальній справі № 248436, є неналежним доказом на підтвердження заліснення спірної земельної ділянки на час звернення прокурора до суду із позовом, та безпідставно прийняли його до уваги;

- не надали належної оцінки всім доводам і аргументам заявниці.

Також касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог прокурора, оскільки у ході розгляду справи ним не було заявлено позовної вимоги про витребування спірної земельної ділянки у власність держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, тощо.

12 березня 2025 року адвокат Тинів І. Д., який діє в інтересах ОСОБА_2 , через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 липня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 29 січня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог прокурора та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні таких позовних вимог прокурора відмовити.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц та постановах Верховного Суду від 13 серпня 2019 року у справі № 910/11614/18, від 15 січня 2025 року у справі № 753/2323/23, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована доводами, аналогічними до доводів, які викладені у касаційній скарзі ОСОБА_2 .

У касаційній скарзі адвокат Тинів І. Д., який діє в інтересах ОСОБА_2 , також просив суд поновити йому строк на касаційне оскарження рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 липня 2024 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 29 січня 2025 року.

08 квітня 2025 року заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів цієї касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позовних вимог.

Межі касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Оскільки рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 липня 2024 року в частині вирішення позовної вимоги прокурора про визнання недійсним державного акта на право власності на землю від 17 листопада 2003 року серії ІФ № 046392 виданого ОСОБА_1 не було предметом перегляду апеляційним судом та не оскаржується заявниками, то в силу пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України таке судове рішення суду першої інстанції в цій частині не переглядається і Верховним Судом.

Отже, рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 липня 2024 року, залишене без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 29 січня 2025 року, переглядаються Верховним Судом лише в частині вирішення судами позовної вимоги прокурора про витребування спірної земельної ділянки.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 10 березня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 липня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 29 січня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Білоконь О. В.; судді, які входять до складу колегії: Сакара Н. Ю., Осіян О. М.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 12 березня 2025 року касаційну скаргу адвоката Тиніва І. Д., який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 липня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 29 січня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Білоконь О. В.; судді, які входять до складу колегії: Сакара Н. Ю., Осіян О. М.

Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху та надано заявниці строк для усунення недоліків, а саме: надання копій скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи; надання доказів вартості спірного майна.

Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2025 року поновлено адвокату Тиніву І. Д., який діє в інтересах ОСОБА_2 , строк на касаційне оскарження рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 липня 2024 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 29 січня 2025 року. Касаційну скаргуадвоката Тиніва І. Д., який діє в інтересах ОСОБА_2 , залишено без руху та надано заявнику строк для усунення її недоліків, а саме надання доказів надсилання іншим учасникам справи у паперовій формі листом з описом вкладення копії касаційної скарги та доданих до неї документів або доказів надсилання до її електронного кабінету поданих до суду документів; надання доказів вартості спірного майна.

Ухвалою Верховного Суду від 01 травня 2025 року (після усунення недоліків касаційних скарг) відкрито касаційне провадження у справі за касаційними скаргами ОСОБА_2 та адвоката Тиніва І. Д., який діє в інтересах ОСОБА_2 , з підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Яремчанського міського суду Івано-Франківської області матеріали справи № 354/599/15-ц; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

15 травня 2025 року матеріали справи № 354/599/15-ц надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2025 рокусправу № 354/599/15-ц призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2025 року № 817/0/226-25 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 354/599/15-ц між суддями у зв`язку обранням судді Білоконь О. В. до Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 листопада 2025 року справу № 354/599/15-ц за касаційними скаргами ОСОБА_2 та адвоката Тиніва І. Д., який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 липня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 29 січня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 10 листопада 2001 року Поляницька сільська рада, відповідно до рішення від 11 січня 2001 року № 3, видала Ворохтянському державному лісогосподарському підприємству видано державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ІФ № 002701 на земельну ділянку площею 4 358,5 га для ведення лісового господарства. Вказаний державний акт зареєстрований у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 00001.

Рішенням Виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 11 вересня 2003 року № 37 «Про вилучення, надання та передачу земельних ділянок у приватну власність, зміну цільового призначення землі та надання дозволу на виготовлення проекту відводу» відповідно до пункту 9 додатку № 2 до вказаного рішення «Надання земельних ділянок» ОСОБА_1 , жительці с. Чорнолізці, передано у власність земельну ділянку площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку на ділянці «Вишня».

17 листопада 2003 року ОСОБА_1 на підставі вказаного рішення видано державний акт на право власності на землю серії ІФ № 046392 на земельну ділянку площею 0,2500 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в урочищі «Вільшенець» у с. Поляниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, кадастровий номер 220020096, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 96.

05 лютого 2007 року ОСОБА_1 відчужила належну їй земельну ділянку, кадастровий номер 220020096, на користь ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрованого у реєстрі за № 01-Д.

Постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року у справі № 1-6/11 (провадження №1/341/6/15) відповідно до статті 49 КК України звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 за вчинення злочинів, передбачених частиною третьою статті 28, частиною першою статті 366, частиною третьою статті 28, частиною другою статті 364, частиною третьою статті 28, частиною першою статті 366 КК України, ОСОБА_4 за вчинення злочинів, передбачених частиною третьою статті 28, частиною першою статті 366, частиною третьою статті 28, частиною другою статті 364 КК України, ОСОБА_5 за вчинення злочинів, передбачених частиною третьою статті 28, частиною першою статті 366, частиною третьою статті 28, частиною другою статті 364 КК України. Цивільний позов ДП «Ворохтянське лісове господарство» залишено без розгляду. Вказана постанова суду не оскаржувалась та набрала законної сили 11 березня 2015 року.

Зміст вказаної постанови суду свідчить про те, що з метою протиправного вилучення з державної власності земель державного лісового фонду Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ та їх незаконної передачі у приватну власність фізичним особам шляхом зловживання владою та службовим становищем і службовим підробленням офіційних документів, сільський голова с. Поляниця ОСОБА_3 у листопаді 2001 року створив та очолив організовану групу, до якої завербував спеціаліста 1 категорії Яремчанського міського відділу земельних ресурсів, інженера-землевпорядника Поляницької сільської ради ОСОБА_4 а також начальника відділу земельних ресурсів Яремчанської міської ради ОСОБА_5 Так, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зловживаючи владою та службовим становищем, з корисливих мотивів, в особистих інтересах та в інтересах осіб, які бажали безоплатно отримати для індивідуального житлового будівництва земельні ділянки у с. Поляниці Яремчанської міськради, склали та видали завідомо неправдиві офіційні документи листи -Виконавчого комітету Поляницької сільської ради про вилучення з державної власності та передачу сільській раді в землі запасу земельних ділянок державного лісового фонду від 26 листопада 2001 року № 25, від 27 травня 2002 року № 28, від 27 серпня 2002 року № 28, від 19 вересня 2002 року № 132, від 07 жовтня (без зазначення року) № 171, від 15 березня 2003 року № 25, від 26 травня 2003 року № 24, від 26 червня 2003 року № 32, які ОСОБА_3 підписав та завірив печаткою Поляницької сільської ради та направив на адресу керівників Ворохтянського ДЛГ.

Надалі, всупереч вимогам статей 20, 118, 123, 149, 151, 156, 207 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), пункту 12 Перехідних положень ЗК України, статті 42 Лісового кодексу України (далі - ЛК України), Генерального плану забудови с. Поляниця, затвердженого рішенням сесії сільської ради від 30 січня 2001 року, Правилам забудови населених пунктів області від 12 листопада 2002 року, статей 3, 19 Закону України «Про планування та забудову територій» ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за погодженням з ОСОБА_5 склали та видали завідомо неправдиві офіційні документи - рішення Виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 14 лютого 2002 року № 4, від 12 вересня 2002 року № 32, від 10 жовтня 2002 року, від 15 листопада 2002 року № 40, від 13 лютого 2003 року № 6, від 10 липня 2003 року № 27 «Про вилучення земельних ділянок» Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ загальною площею 40,69 га, віднесення їх до земель запасу сільської ради, про зміну їх цільового призначення і переведення з лісового фонду в землі житлової та громадської забудови, які ОСОБА_3 підписав та завірив печаткою Поляницької сільської ради, після чого ознайомив з ними начальника відділу земельних ресурсів Яремчанської міської ради ОСОБА_5

Упродовж 2002-2003 років ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 незаконно надали у приватну власність під будівництво індивідуальних житлових будинків 5,452 га земель державного лісового фонду, які перебували у користуванні Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ (рішення про вилучення яких Поляницькою сільською радою та виконавчим комітетом Поляницької сільської ради не приймались) у тому числі ОСОБА_1 - площею 0,25 га, у результаті чого незаконно вилучено з державної власності 5,452 га земель державного лісового фонду. Усього внаслідок злочинних дій ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 упродовж 2001-2004 років незаконно вилучено з державної власності всього 46,142 га земель державного лісового фонду, чим заподіяно збитків охоронюваним законом державним інтересам на загальну суму 6 944 718,89 грн та спричинено тяжкі наслідки.

Висновком комісійної судово-земельної експертизи від 11 березня 2005 року (проведеної у кримінальній справі № 248436) встановлено, що сільський голова с. Поляниця ОСОБА_3 звертався із листами протягом 2001-2003 років у Ворохтянський держлісгосп про одержання згоди на вилучення земельних ділянок лісового фонду площею 27,87 га Ворохтянський держлісгосп своїми листами не заперечував проти вилучення земельних ділянок і надавав попереднє погодження на передачу земельних ділянок лісового фонду в землі запасу с. Поляниця. Проте Виконком сільської ради с. Поляниця прийняв рішення про вилучення в Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ земельних ділянок лісового фонду загальною площею 40,69 га без дотримання процедури вилучення, надання та зміни цільового призначення земель лісового фонду, зокрема: рішення від 14 лютого 2002 року № 4, яким вилучено земельні ділянки площею 4,89 га (кв. 24 діл. 18 1,12 га, кв. 24 діл. 30, 34 1,2 га, кв. 24 діл. 13 0,7 га, кв. 23 діл. 27 1,2 га, кв. 31 діл. 22 - 0,22 га, кв. 32 діл. 3,9 - 0,45 га); рішення від 12 вересня 2002 року № 32, яким вилучено ділянки площею 0,60 га (кв. 24 виділ 21 ); рішення від 10 жовтня 2002 року № 36, яким вилучено ділянки загальною площею 14,10 га (кв. 8 діл. 35 - 1,2 га, кв. 8 діл. 36 - 0,6 га, кв. 7 діл. 42 - 1,5 га, кв. 6 діл.11 - 8,5 га, кв. 24 діл. 11 - 0,3 га, кв. 32 діл. 1 - 2,0 га; рішення від 13 лютого 2003 року № 6, яким вилучено ділянки загальною площею 11,8 га (кв. 8 діл. 35 - 1,2 га, кв. 8 діл. 36 - 0,6 га, кв. 7 діл. 42 - 1,5 га, кв. 6 діл. 11 - 8,5 га); рішення від 15 листопада 2002 року № 40, яким вилучено ділянки площею 2,6 га; рішення від 10 липня 2003 року № 27, яким вилучено в Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ земельні ділянки площею 6,7 га (кв. 24 діл. 11 0,3 га, кв. 22 діл. 22, 23 0,5 га, кв. 6 діл. 17 -0,5 га, кв. 3 діл. 30 - 1,5 га, кв. 9 виділ 56 - 2,4 га, виділ 57 - 1,0 га, виділ 58 - 0,5 га), віднесено до земель запасу сільської ради, змінено цільове призначення з переведенням із земель лісового фонду на землі житлової та громадської забудови. Разом з тим відсутні відповідні рішення виконкому чи сесії сільської ради про вилучення окремих земельних ділянок лісового фонду, які фактично роздані громадянам у приватну власність під будівництво індивідуальних житлових будинків, а саме: кв. 8, діл. 29 , 31 - площею 0,8358 га; кв. 7 діл. 43, 44 -площею 0,6375 га; кв. 6 діл. 12 - площею 1,1 га; кв. 9 діл. 58, 59 - площею 0,75 га; кв. 22 діл. 9 площею 0,478 га; кв. 24 діл. 9 - площею 0,335 га; кв. 8 діл. 28 - площею 0,7157 га, кв. 24 діл.4 - площею 0,3 га; кв. 32 діл. 2 - площею 0,3 га. Загальна площа вказаних земель становить 5,452 га. Під час зміни цільового призначення земель Ворохтянського держлісгоспу та наданні їх громадянам під будівництво індивідуальних житлових будинків порушено вимоги статей 12, 20, 118, 123, 149, 151 ЗК України, пункт 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статті 42 ЛК України; наявна технічна документація не відповідає вимогам Інструкції про порядок складання, видачу, реєстрацію і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку, затвердженої Держкомземом України від 04 травня 1999 року № 43; відсутня державна землевпорядна експертиза проектної документації; всі рішення виконкому про безоплатне надання земельних ділянок у власність громадянам під будівництво індивідуальних житлових будинків на вилучених землях Ворохтянського держлісгоспу не відповідають Генеральному плану забудови с. Поляниця, затвердженому рішенням сесії сільської ради від 30 січня 2001 року, Правилам забудови населених пунктів області від 12 листопада 2002 року, статті 31 Закону України «Про планування та забудову територій», статті 21 Закону України «Про основи містобудування». Виготовлена землевпорядними організаціями технічна документація на вилучені земельні ділянки не відповідає вимогам Інструкції про порядок складання, видачу, реєстрацію і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку, а саме: рішення про передачу земельних ділянок у власність громадянам приймались виконавчим комітетом, а не сесією сільської ради (пункт 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статті 1 ЗК України); відсутнє технічне завдання на виконання робіт, журнали польових вимірювань та і висновки та погодження земельного відділу та відділу архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки (пункт 1.6 Інструкції по видачі державних актів); відсутнє погодження сусідніх землекористувачів (пункту 2 «а» статті 198 ЗК України); земельні ділянки надані громадянам у власність із земель запасу сільської ради без виготовлення проекту відведення земельних ділянок (стаття 118 ЗК України). На вилучених у Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ землях лісового фонду незаконної рубки лісу не встановлено.

Лист Карпатського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру від 01 жовтня 2004 року за вих. № 464, отриманий в ході досудового слідства у кримінальній справі № 248436, свідчить про те, що працівниками ДП «Карпатигеодезкартографія» виготовлялась технічна документацію громадянам, яким були надані земельні ділянки на території земель лісокористування Поляницького лісництва Ворохтянського держлісгоспу. Під № 1 у додатку № 1 «Список громадян, яким виготовлені державні акти на право власності на землю в с. Поляниця з розбивкою на квартали та ділянки» до вказаного листа зазначено прізвище ОСОБА_1 , якій надана ділянка площею 0,2500 га, у кварталі 8, ділянка 29 . Підприємством також зазначено, що розбивка на квартали та ділянки була здійснена спільно з Ворохтянським держлісгоспом.

27 серпня 2015 року прокуратура Івано-Франківської області в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» направила на адресу ДП «Ворохтянське лісове господарство» повідомлення за вих. № 05/1-548вих-15 в якому вказала про те, що з моменту винесення постанови Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року у кримінальній справі № 248436, якою встановлено що рішення Виконавчого комітету Поляницької сільської ради щодо безоплатної передачі ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,2500 га в урочищі «Вільшенець» не приймалося, а було підроблене, а вказана земельна ділянка перебуває у постійному користуванні ДП «Ворохтянське лісове господарство» та знаходиться у кварталі 8 виділ 29 Поляницького лісництва, лісгоспом не вжив жодних заходів щодо повернення вказаної земельної ділянки у державну власність. Із урахуванням наведеного прокурор, зважаючи на відсутність належного реагування з боку уповноважених державних органів, повідомив про наявність підстав для звернення до суду з позовом в інтересах держави, в особі Держлісагентства та ДП «Ворохтянське лісове господарство», про визнання недійсним державного акта та повернення земельної ділянки.

Листом від 08 листопада 2021 року за вих. №12-12/9212-21 Держлісагентство повідомило про те, що з постанови Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року Держлісагентству було відомо про залишення без розгляду позову ДП «Ворохтянське лісове господарство», поданого у кримінальній справі № 1-6/11. При надходженні від органів прокуратури, в тому числі Івано-Франківської обласної прокуратури повідомлень про звернення в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» до судів із позовами в інтересах Держлісагентства та лісогосподарських підприємств, в тому числі ДП «Ворохтянське лісове господарство», Держлісагентство завжди підтримувало зазначені позови через об`єктивну неможливість самостійного звернення до суду, однак відповідна документація знищена у зв`язку із закінченням терміну зберігання, а тому не заперечують щодо представництва Івано-Франківською обласною прокуратурою інтересів держави у цій справі.

24 грудня 2015 року представник відповідачки ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності до позову прокурора.

18 липня 2016 року, 05 липня 2018 року, 27 жовтня 2020 року Поляницька сільська рада подала до суду першої інстанції, заяви в яких просила відмовити у задоволенні позову прокурора у зв`язку із пропуском позовної давності.

21 травня 2018 року, 12 січня 2021 року представник відповідачки ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності до позову прокурора.

Правове обґрунтування

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, в тому числі землі лісового фонду (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).

Частиною першою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України.

Відповідно до частини першої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення (частина сьома статті 118 ЗК України).

Частинами першою, другою статті 20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до статті 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно екологічні (водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні), естетичні, виховні та інші функції, мають обмежене експлуатаційне значення і підлягають державному обліку та охороні (частина друга статті 3 ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Усі ліси на території України становлять її лісовий фонд. До лісового фонду належать також земельні ділянки, не вкриті лісовою рослинністю, але надані для потреб лісового господарства (стаття 4 ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Ліси України підлягають охороні і захисту, що передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на їх збереження від знищення, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб, а також раціональне використання. Забезпечення охорони та захисту лісів покладається на центральні та місцеві органи державної виконавчої влади, Верховну Раду Республіки Крим, місцеві Ради народних депутатів та постійних лісокористувачів відповідно до законодавства України (частини перша, друга статті 85 ЛК України).

У частині другій статті 5 ЛК України передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісового фонду, визначення їх меж провадиться в порядку, встановленому земельним законодавством.

Згідно зі статтями 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5,0 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди - іншим підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Порядок використання земель лісового фонду визначається законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Таким чином, земельне законодавство, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, дозволяло органу місцевого самоврядування вилучати для суспільних та інших потреб земельні ділянки, надані у постійне користування, але при дотриманні чітко визначеної законодавством процедури. При цьому законодавством чітко передбачалося, що передачі громадянам чи юридичним особам земельної ділянки, в тому числі лісогосподарського призначення, яка перебуває у постійному користуванні спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства, мають передувати рішення органу місцевого самоврядування про вилучення цієї земельної ділянки та про зміну її цільового призначення.

Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За загальним правилом, закріпленим у статті 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, який підтримав Верховний Суд, зокрема у постановах від 13 вересня 2023 року у справі № 359/3912/15-ц (провадження № 61-3901св23), від 20 вересня 2023 року у справі № 206/2421/16-ц (провадження № 61-18150св21), захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що договір, рішення органу влади, певний документ, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними, або що позивач їх не оскаржив (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц (пункти 99-100), від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16 (пункти 39, 42-44, 50), від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19 (пункти 5.27, 5.36, 5.44, 5.46, 5.69, 6.5), від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20 (пункти 9.65-9.66), від 15 лютого 2023 року в справі № 910/18214/19 (пункт 9.47) та інших).

У постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року у справі № 354/618/15-ц (провадження № 61-16860св23) за позовом першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України до Поляницької сільської ради, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ДП «Ворохтянське лісове господарство», про визнання недійсним та скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки, яка є подібною зі справою, що переглядається у касаційному порядку, колегія суддів виходила з того, що визнання недійсним та скасування державного акта не є належним способом захисту порушеного права.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, підлягає встановленню, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), згідно з якими у спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, в яких на підставі цих рішень виникли права, що були надалі відчужені.

Подібні за змістом правові висновки містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21.

Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що у межах розгляду справи про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння позивач вправі доводити незаконність наказів про надання у власність земельної ділянки фізичній особі, без заявлення вимоги про визнання їх недійсними, оскільки таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які вони спрямовані.

З огляду на це, у зазначеній категорії справ питання неправомірності вибуття майна з власності, зокрема, комунальної чи державної, є предметом доказування у справі, а тому відповідні доводи підлягають доведенню позивачем та спростуванню стороною, яка їх заперечує, на загальних підставах.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову прокурора, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення та вибула з володіння держави в особі постійного землекористувача всупереч його волі у протиправний спосіб, а тому вказана земельна ділянка підлягає витребуванню від кінцевого набувача ОСОБА_2 у державну власність в особі Держлісагентства в порядку, визначеному статтями 387, 388 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог прокурора, оскільки у ході розгляду справи ним не було заявлено позовної вимоги про витребування спірної земельної ділянки у власність держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, а також доводи касаційної скарги про те, що Державне агентство лісових ресурсів України не є розпорядником земель державного лісового фонду, у зв`язку з чим спірна земельна ділянка не могла бути витребувана у його власність, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Представництво прокурором інтересів громадянина або держави у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру».

Частина перша цієї статті (в редакції, чинній на час звернення позивача до суду) визначає, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 23 зазначеного Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

В судовому процесі, зокрема цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах.

Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.

Отже, незалежно від того, хто саме звернувся до суду - орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, чи прокурор, у судовому процесі держава бере участь у справі як позивач, а відповідний орган або прокурор здійснюють процесуальні дії на захист інтересів держави як суб`єкта процесуальних правовідносин.

У справі, яка переглядається, перший заступник прокурора Івано-Франківської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України та ДП «Ворохтянське лісове господарство».

В ході судового розгляду позов прокурора в інтересах держави в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство» залишено без розгляду відповідно до пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України.

Отже, позивачем у зазначеній справі є держава, представництво інтересів якої в особі Державного агентства лісових ресурсів України остаточно здійснював прокурор.

Прокурор обґрунтовував порушення прав держави як власника спірної земельної ділянки, зокрема тим, що спірна земельна ділянка вибула з власності держави з порушенням вимог закону, у зв`язку з чим просив витребувати з володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер 220020096, яка розташована в урочищі «Вільшенець» у с. Поляниця, з чужого незаконного володіння у власність держави в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство».

Аналіз змісту обґрунтування заявлених у справі позовних вимог дає підстави для висновку, що прокурор заявив позов не в інтересах конкретного органу державної влади (Державного агентства лісових ресурсів України) чи державного підприємства (ДП «Ворохтянське лісове господарство»), а в інтересах держави, як матеріального позивача у справі.

Отже, вимоги прокурора про витребування земельної ділянки на користь держави в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство» заявлені не в інтересах цього державного підприємства чи Державного агентства лісових ресурсів України, а в інтересах держави.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 619/77/15-ц (провадження № 61-9722св23) та від 06 листопада 2024 року у справі № 354/681/15-ц (провадження № 61-14611св23).

Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 2014 року № 521, Державне агентство лісових ресурсів України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства.

За змістом пункту 3 Положення основними завданнями Державного агентства лісових ресурсів Україниє, зокрема, реалізація державної політики у сфері лісового та мисливського господарства.

Згідно з пунктом 4 Положення Державне агентство лісових ресурсів України здійснює державне управління в галузі ведення лісового і мисливського господарства, а також державного контролю за дотриманням вимог нормативно-правових актів щодо ведення лісового господарства; здійснює державне управління територіями та об`єктами природно-заповідного фонду в лісах підприємств, установ і організацій, що належать до сфери його управління; організовує ведення лісовпорядкування та впорядкування мисливських угідь; веде державний лісовий кадастр та облік лісів; здійснює моніторинг лісів; приймає рішення про віднесення лісів до відповідної категорії; вносить пропозиції щодо надання в користування мисливських угідь та припинення права користування ними органам, що приймають зазначені рішення; здійснює управління об`єктами державної власності, які належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України; вирішує в межах повноважень, передбачених законом, спори з питань охорони, захисту, використання та відтворення лісів, що перебувають у державній власності.

Відповідно до статті 28-1 ЛК України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, крім іншого, здійснює державний контроль за додержанням нормативно-правових актів щодо ведення лісового господарства, організовує ведення лісовпорядкування, державного лісового кадастру, обліку, моніторингу та проведення національної інвентаризації лісів, організовує ведення лісового господарства і раціональне використання лісових ресурсів.

Отже, оскільки Держлісагентство в силу наданих йому повноважень здійснює управління територіями та об`єктами природно-заповідного фонду в лісах підприємств, установ і організацій, що належать до сфери його управління, а також об`єктами державної власності, які належать до сфери його управління до яких відносяться відповідні державні лісогосподарські підприємства, у тому числі ДП «Ворохтянське лісове господарство», то судом може бути витребувана спірна земельна ділянка на користь держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України як уповноваженого державного органу.

Доводи касаційних скарг про те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б встановлювали, що спірна земельна ділянка належала до земель державного лісового фонду і не могла бути передана у приватну власність, спростовуються матеріалами справи, а також відхиляються колегією суддів з огляду на те, що заявники, у свою чергу, не надали суду доказів дотримання вимог законодавства при передачі ОСОБА_1 17 листопада 2003 року спірної земельної ділянки у власність.

При цьому заявниками не підтверджено недійсність і державного акта від 10 листопада 2001 року серії ІІ-ІФ № 002721, виданого ДП «Ворохтянське лісове господарство» саме Поляницькою сільською радою, щодо користування землею Поляницького лісництва Ворохтянського Держлісгоспу, до складу якої входить спірна земельна ділянка.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про наявність поважних причин для поновлення прокурору позовної давності, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Водночас, згідно з частиною п`ятою статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Верховний Суд у постановах від 07 вересня 2021 року у справі № 906/730/18 та від 30 листопада 2021 року у справі № 910/256/20 наголосив, що позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. Тому на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було дотримано або пропущено з поважних причин. При цьому суд повинен встановити початок перебігу позовної давності, його переривання чи зупинення, суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження обставин дотримання/недотримання строків позовної давності, має зробити висновок про їх об`єктивний характер, і, відповідно, про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права. При цьому саме об`єктивні причини повинні бути враховані судом, які вказують на об`єктивні перешкоди для особи своєчасно звернутися за захистом порушеного права.

Таким чином, позовна давність не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, однак, враховуючи норми ЦПК України та зазначені вище висновки Верховного Суду, суд зобов`язаний дослідити причини пропуску прокурором строку звернення до суду із цим позовом, встановити, чи є вони поважними, тобто такими що унеможливили звернення прокурора раніше, а отже дійти висновку, чи підлягають захисту порушені права та інтереси держави в рамках цієї справи.

Аналіз матеріалів справи, яка переглядається, свідчить про те, що у позовній заяві, а також у заяві про зміну позовних вимог в порядку статті 49 ЦПК України від 26 травня 2021 року, прокурор просив суд визнати поважними причини пропущення ним позовної давності.

Даючи оцінку обставинам щодо поважності пропуску прокурором строків звернення з цим позовом до суду, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано звернув увагу на те, що у ході досудового слідства у кримінальній справі № 248436 (судова справа № 1-6/2011) за фактом зловживання службовим становищем посадовими особами Поляницької сільської ради у зв`язку із незаконним вилученням із власності Ворохтянського держлісгоспу 46,142 га земель лісового фонду та безоплатною передачею їх земель у приватну власність громадянам для будівництва та обслуговування житлових будинків ДП «Ворохтянське лісове господарство» 25 березня 2005 року був поданий цивільний позов про стягнення з сільського голови та інших винних осіб на користь Ворохтянського державного лісогосподарського підприємства завдану шкоду у розмірі 6 944 718,90 грн і вказане підприємство було визнане цивільним позивачем у кримінальній справі. Вказаний цивільний позов неодноразово уточнювався Ворохтянським держлісгоспом у ході судового розгляду цієї кримінальної справи.

Факт незаконного надання у приватну власність під будівництво індивідуальних житлових будинків 5,452 га земель державного лісового фонду, які перебували у користуванні Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ, рішення про вилучення яких Поляницькою сільською радою та виконавчим комітетом Поляницької сільської ради не приймались, в тому числі ОСОБА_1 площею 0,2500 га, про що йдеться у постанові Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року, безпосередньо стосувався обґрунтованості цивільного позову ДП «Ворохтянське лісове господарство», заявленого в рамках цієї кримінальної справи.

Постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року у кримінальній справі № 1-6/2011, яка стала остаточною у вищезгаданій кримінальній справі з 2005 року, цивільний позов ДП «Ворохтянське лісове господарство» про стягнення завданих збитків залишено без розгляду з підстав закриття кримінальної справи за строками давності притягнення до кримінальної відповідальності.

ДП «Ворохтянське лісове господарство» після залишення без розгляду поданого ним цивільного позову постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року у визначений законом строк до суду із позовними вимогами, спрямованими на захист його порушеного права як постійного землекористувача спірної земельними ділянками лісового фонду на території Поляницького лісництва, не звернулося, а також не були подані відповідні позови і Держлісагентством, яке підтвердило це у долученому до справи листі.

В обґрунтування підстав звернення до суду з позовом, у справі, яка переглядається, прокурор вказав на необхідність захисту інтересів держави та невжиттям ДП «Ворохтянське лісове господарство» та Держлісагентством з моменту прийняття Галицьким районним судом Івано-Франківської області постанови від 04 березня 2015 року заходів представницького характеру щодо повернення спірної земельної ділянки у державну власність.

З огляду на наведене, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що вказаний цивільний позов прокурора безпосередньо випливає із цивільного позову ДП «Ворохтянське лісове господарство» про стягнення завданих збитків, який був весь час предметом судового розгляду в рамках кримінального провадження та залишений без розгляду вказаною постановою суду від 04 березня 2015 року, і має по суті однакову мету.

Також суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що дійшов обґрунтованого висновку про те, що до 04 березня 2015 року у прокурора не було визначених законодавством підстав для звернення до суду із вказаним позовом в інтересах держави, і такі підстави виникли лише після залишення позову ДП «Ворохтянське лісове господарство» без розгляду постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року, якою закрито кримінальну справу, та не звернення впродовж шести місяців з відповідним позовом до суду ні зазначеним підприємством, ні Держлісагентством, що давало вагомі підстави прокурору вважати про наявність загрози порушення інтересів держави.

Крім того, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшли правильного висновку про те, що оскільки у цій справі існували об`єктивні обставини, які унеможливили звернення прокурора до суду із цим позовом раніше, а саме відсутність підстав, визначених законодавством для звернення прокурора до суду з позовною заявою в інтересах держави, тому причини пропуску позовної давності є поважними.

Аргументи касаційних скарг про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі№ 522/7636/14-ц та постановах Верховного Суду від 13 серпня 2019 року у справі № 910/11614/18, від 15 січня 2025 року у справі № 753/2323/23,є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Доводи касаційних скарг про те, що суди першої та апеляційної інстанції допустили порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції та безпідставно втрутились в право заявниці (добросовісного набувача) на мирне володіння її майном, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, установивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна.

У справі, яка переглядається, з огляду на характер спірних правовідносин та установлені обставини, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно зазначив, що вилучення спірної земельної ділянки із земель лісового фонду та її передача у приватну власність в порядку безоплатної приватизації відбулися всупереч вимог чинного на той час законодавства за відсутності рішення уповноваженого суб`єкта щодо її вилучення у постійного землекористувача та надання у власність, на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке в установленому порядку не приймалося, а було підроблене посадовими особами сільської ради, призвело до неправомірної зміни цільового призначення цієї земельної ділянки без одночасного вирішення питання збереження наявних на ній лісових насаджень чи порядку використання одержаної деревини.

Також суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно вважав, що повернення у державну власність спірної земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі на підставі рішення органу місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.

Крім того, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно встановив, що в силу видимих природних властивостей як ОСОБА_1 при отриманні у власність спірної земельної ділянки, так і ОСОБА_2 при укладенні договору купівлі-продажу не могли не знати про незаконність набуття у власність спірної земельної ділянки, яка знаходилась у кварталі № 8 ділянка 29 Поляницького лісництва Ворохтянського держлісгоспу, відносилась до земель лісового фонду та відповідно була залісненою, а отже підлягала використанню виключно з метою, пов`язаною з веденням лісового господарства, та не могла призначатись для будівництва та обслуговування житлового будинку. Отже вони не можуть вважатися такими, що покладалися на легітимність дій органу місцевого самоврядування.

Із урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для висновку про невідповідність заходу втручання в право власності кінцевого набувача критеріям правомірного втручання в право на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, оскільки загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес відповідача у збереженні права на земельну ділянку, витребування цієї земельної ділянки у кінцевого набувача у порядку, передбаченому ЦК України, є пропорційним заходом та не становитиме надмірний тягар.

Заявник ОСОБА_2 , як кінцевий набувач, не позбавлена можливості відновити свої права, пред`явивши вимогу до особи, в якої вона придбала спірну ділянку, про відшкодування збитків.

Аргументи касаційних скарг про те, що висновок комісійної судово-земельної експертизи від 11 березня 2005 року, проведеної у кримінальній справі № 248436, є неналежним доказом на підтвердження заліснення спірної земельної ділянки на час звернення прокурора до суду із позовом, а тому безпідставно прийняли його до уваги, підлягають відхиленню, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції.

Посилання у касаційних скаргах на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки всім аргументам та доводам відповідачки ОСОБА_2 , Верховний Суд також відхиляє, оскільки, як неодноразово вказував ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Інші наведені у касаційних скаргах доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права.

Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції у цій справі в оскаржуваній частині відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, наведені в касаційних скаргах доводи у своїй сукупності не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо часткового задоволення позову прокурора.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 липня 2024 року та постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 29 січня 2025 року в оскаржуваній частині - без змін із підстав, передбачених частиною першою статті 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2 та адвоката Тиніва Ігоря Дмитровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 липня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 29 січня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк