Номер провадження: 22-ц/813/5299/25
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представник позивач ОСОБА_2

відповідачі - Одеська обласна прокуратура та Держави України в особі Державної казначейської служби України

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Раковича Максима Миколайовича, який діє в інтересах Одеської обласної прокуратури на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 13 березня 2025 року, ухвалену у складі судді Шенцевої О.П. у приміщенні того ж суду,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури та Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-

установив:

Короткий зміст позовних вимог.

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом та просить стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди, завданої йому незаконними діями органів прокуратури та суду в розмірі 3 500 000,00 грн. (три мільйони п`ятсот тисяч гривень 00 копійок) та понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебував під слідством та судом у кримінальній справі № 76 за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 383 КК України від 24.03.2010 року та у подальшому у кримінальному провадженні № 0000487 від 10.06.2016 року упродовж 172 місяців та 1 дня, тобто з 24.03.2010 року з дня затримання за підозрою у вчинені злочину, до дати винесення рішення про скасування запобіжного заходу у вигляді «підписки про невиїзд» - 25.07.2024 року. Крім того 30.09.2018 року було винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення, яку не було направлено ОСОБА_1 . ОСОБА_1 перебував в стані абсолютної невизначеності стосовно своєї долі, доведення своєї невинуватості, не міг здійснювати звичайну щоденну діяльність, підірвано його бездоганну репутацію, погіршення спілкування з людьми, що стало причиною моральних страждань. У зв`язку з чим ОСОБА_1 був змушений звернутись до суду з даним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 13 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури та Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що обґрунтованими є посилання позивача, що внаслідок розпочатої кримінальної справи та обвинуваченням у вчиненні тяжкого злочину, тримання під вартою, в подальшому знаходження під процесуальними обмеженнями, пов`язаними із підпискою про невиїзд, тривалої правової боротьби для доведення своєї невинуватості, реальної загрози бути засудженим до покарання у вигляді позбавлення волі через невизнання вини у вчиненні інкримінованого злочину, ОСОБА_3 пережив душевні страждання внаслідок яких йому заподіяно моральну шкоду.

Отже, позивач набув право на відшкодування моральної шкоди відповідно до положень Закону № 266/94-ВР з розрахунку розміру мінімальної заробітної плати у розмірі 8 000 грн., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 01.01.2025 року.

ОСОБА_1 перебував під слідством та судом у кримінальній справі № 76 за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 383 КК України від 24.03.2010 року та у кримінальному провадженні № 0000487 від 10.06.2016 року за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 383 КК України, а також та був під дією запобіжного заходу: тримання під вартою з 24.03.2010 по 23.05.2011, та підписки про невиїзд з 23.05.2011 по 25.07.2024 року, тобто протягом загального періоду з 24.03.2010 року по 25.07.2024 року, що становить 172 місяці та 1 день.

Так, суд вважає встановленим, що внаслідок незаконного перебування під слідством та судом, незаконного застосування запобіжних заходів, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 24.03.2010 року по 25.07.2024 року.

Між тим судом не вбачається підстав для задоволення вимоги позивача у повному обсязі, а саме у розмірі 3 500 000 грн., оскільки стороною позивача до позову не було додано належного розрахунку такого розміру шкоди та не доведено належним чином доводи про те, що він не міг здійснювати протягом усього часу звичайну щоденну діяльність, і що було підірвано його бездоганну репутацію, що зумовило погіршення спілкування з людьми.

Доводи апеляційної скарги.

Не погодившись із вказаним рішенням 17 квітня 2025 року Ракович Максим Миколайович, який діє в інтересах Одеської обласної прокуратури звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення змінити в частині визначення строку перебування позивачем під слідством та судом та зменшити розмір відшкодування моральної шкоди до 808 533 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, а саме ст. 1176 ЦК України, ст. ст. 1-3, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік», та норм процесуального права, а саме, п. 5 ч.1 ст. 3 КПК, статей 12, 76-81, 263 ЦПК України, що є підставою для його зміни.

Вказує, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом у період з 26.03.2010 (пред`явлення обвинувачення) до 31.05.2017 (закриття кримінального провадження) 86 місяців та 6 днів, та з 05.07.2017 (скасування постанови про закриття кримінального провадження) по 30.09.2018 (повторне закриття кримінального провадження) - 14 місяців та 26 днів, а усього 101 місяць та 2 дні.

У свою чергу, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди позивачу, суд зазначив, що внаслідок незаконного перебування під слідством та судом, застосування незаконних запобіжних заходів ОСОБА_4 перебував під слідством та судом з 24.03.2010 по 25.07.2024, тобто по день скасування запобіжних заходів судом.

Утім, такого висновку суд першої інстанції дійшов унаслідок невірного тлумачення положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», оскільки перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог наведеного Закону є вичерпним .

До того ж, як зазначив Верховний Суду у постанові від 13.08.2020 у справі № 607/10144/18, притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Зазначає, що стягнута судом першої інстанції моральна шкода у розмірі 1 376 258, 02 грн тобто понад 567 000 грн , більше мінімально гарантованої суми, яка, як зазначалося вище, безумовно є значною та вже достатньою для розумного задоволення потреб позивача, не відповідає вказаним принципам поміркованості та розумності , та суперечить сталій практиці Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами.

Позиція учасників справи.

Не погодившись з вимогами та доводами апеляційної скарги представник Державної казначейської служби України Майстрова А.В. через систему «Електронний суд» звернулась із відзивом на апеляційну скаргу.

Казначейство підтримує апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури та вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.03.2025 по справі №522/14676/24-Е має бути скасоване за результатами його перегляду в апеляційній інстанції.

В обґрунтування відзиву зазначено, що позивач помилково ототожнює Казначейство з Державою Україна та Державним бюджетом України. Держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай орган, діями якого завдану шкоду. 3 огляду на вищевказане, належними відповідачами по справі є Одеська обласна прокуратура - орган, діями/бездіяльністю якого, на думку позивача, завдано йому моральну шкоду, а не Казначейство.

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином повідомлені до суду зявились та надали суду свої пояснення.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 17.03.2010 року старший слідчий слідчого відділу прокуратури Одеської області Калінін С.В. прийняв постанову про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_1 за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України - заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене за попередньою змовою групою осіб у особливо великих розмірах та 17.03.2010 року прокурор Одеської області Присяжнюк В.С. визначив підслідність справи № 76 слідчим прокуратури та направив її для розслідування в слідчий відділ прокуратури Одеської області.

24.03.2010 року старший слідчий слідчого відділу прокуратури Одеської області Калінін С.В. прийняв постанову про порушення кримінальної справи відносно оперуповноважених УБОЗ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ознаками ч. 3 ст. 364, ч. 4 ст. 190 КК України та об`єднання їх в одне провадження з кримінальною справою № 76.

24.03.2010 року слідчий затримав ОСОБА_1 за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 364 КК України.

26.03.2010 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у заволодінні квартирою, яка належала ОСОБА_8 , за ч. 4 ст. 190 КК України.

27.03.2010 року Приморський районний суд м. Одеси обрав стосовно ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з тих підстав, що обвинувачений може ухилитись від слідства або від виконання процесуальних рішень, перешкоджати встановленню істини в кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність.

21.04.2010 року слідчий прокуратури Одеської області Калінін С.В. порушив кримінальну справу відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч.3 ст. 364 (зловживання владою) та ч. 2 ст. 190 (шахрайство) КК України та відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_1 за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України - заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), та об`єднав їх в одне провадження з кримінальною справою № 76.

21.05.2010 року постановою Приморський районний суд м. Одеси продовжив строк тримання ОСОБА_1 під вартою до чотирьох місяців тобто до 24.07.2010 року.

20.07.2010 року постановою Апеляційного суду Одеської області строк тримання під вартою ОСОБА_1 було продовжено до 6 місяців.

27.08.2010 року слідчий прокуратури Одеської області Калінін С.В. порушив кримінальну справу відносно ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 364 (зловживання владою) та за ч. 3 ст. 189 (вимагання), а також відносно ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 364 (пособництво у зловживанні владою), за ч. 3 ст. 189 (вимагання) та за ч. 3 ст. 383 КК України (завідомо неправдиве повідомлення про злочин) - по епізоду заволодіння грошовими коштами, які належали ОСОБА_9 та ОСОБА_10

02.09.2010 року старший слідчий прокуратури Одеської області Калінін С.В. здійснив перекваліфікацію справи № 76 з ч. 2 ст. 190 на ч. 4 ст. 190 КК України та порушив кримінальну справу за ч. 4 ст. 190 КК України відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 за ознаками шахрайства, скоєного повторно, організованою групою в особливо великих розмірах; здійснив перекваліфікацію справи № 76 з ч. 3 ст. 364 на ч. 3 ст.28, ч. 3 ст. 364 КК України та порушив кримінальну справу за ч. 3 ст.28, ч. 3 ст. 364 КК України відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 за зловживання владою в складі організованої групи; порушив кримінальну справу відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_5 за ч.5 ст. 27, ч.3 ст.28, ч.3 ст. 364 КК України та об`єднав її у дане провадження з кримінальною справою № 76.

17.09.2010 року заступник прокурора Одеської області постанову слідчого ОСОБА_11 від 02.09.2010 року скасував.

24.09.2010 року постановою Апеляційного суду Одеської області строк тримання під вартою ОСОБА_1 , а також ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , було продовжено до 9 місяців, тобто до 24.12.2010 року.

08.12.2010 року ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення за ч. 4 ст. 190, ч.2 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 2 ст. 383 КК України.

24.12.2010 року заступник прокурора Одеської області затвердив обвинувальний висновок та 28.12.2010 року головою апеляційного суду справу було направлено для розгляду до Київського районного суду м. Одеси. До суду справа надійшла 24.01.2011 року (справа № 1-308/11).

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 23.05.2011 року запобіжний захід стосовно ОСОБА_1 було змінено, його було звільнено з-під варти в залі суду та обрано запобіжний захід підписку про невиїзд.

Таким чином, ОСОБА_1 перебував під вартою з 24.03.2010 року по 23.05.2011 року один рік та два місяці.

Вироком Київського районного суду м. Одеси від 15.07.2013 року виправдано ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 190, ч.2 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 2 ст. 383 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину (справа № 1-308/11).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14.03.2014 року виправдувальний вирок було скасовано, та справу було направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. Відносно підсудних було залишено запобіжний захід підписку про невиїзд.

Вироком Київського районного суду м. Одеси від 18.09.2015 року виправдано ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 190, ч.2 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 2 ст. 383 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину. Інших підсудних, а саме ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 також виправдано. Запобіжний захід було скасовано.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.04.2016 року виправдувальний вирок скасовано, та справу направлено прокурору Одеської області для додаткового розслідування. Відносно підсудних було залишено запобіжний захід підписку про невиїзд.

Одеська обласна прокуратура 10.06.2016 року внесла відомості до ЄРДР № 0000487 за ч. 3 ст. 364 КК України відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ; за ч. 4 ст. 190 КК України відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ; за ч. 2 ст. 190 КК України відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ; за ч. 2 ст. 146 КК України відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ; за ч. 3 ст. 189 КК України відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ; за ч. 2 ст. 383 КК України відносно ОСОБА_1 та розпочала досудове розслідування кримінального провадження № 0000487 у зв`язку з тим, що на момент повернення кримінальної справи № 50 для організації та проведення додаткового досудового слідства, КПК України 1960 року втратив чинність 13.04.2012 року.

Постановою старшого слідчого другого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органами прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської обласної Карачебан А.О. від 31.05.2017 року кримінальне провадження № 0000487 від 24.06.2016 року за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 383 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України.

05.07.2017 року заступник прокурора Одеської області скасував постанову старшого слідчого прокуратури Одеської області від 31.05.2017 року про закриття кримінального провадження № 0000487 та надав вказівки по кримінальному провадженню № 0000487.

Постановою старшого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органами прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської обласної ОСОБА_12 від 30.09.2018 року кримінальне провадження № 0000487 від 10.06.2016 року відносно всіх осіб, у тому числі ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 383 КК України закрито у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення. При цьому запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд не було скасовано.

Закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 25.07.2024 року клопотання адвоката Казарновського О.Л., діючого в інтересах ОСОБА_1 , про скасування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд задоволено. Скасовано міру запобіжного заходу ОСОБА_1 у вигляді підписки про невиїзд.

Відповідно, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом у кримінальній справі № 76 за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 383 КК України від 17.03.2010 року та у кримінальному провадженні № 0000487 від 10.06.2016 року за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 383 КК України з 24.03.2010 до 30.09.2018, був під дією запобіжного заходу з 24.03.2010 року по 25.07.2024 року, і з цього терміну з 24.03.2010 по 23.05.2011 перебував під вартою. Таким чином, загальний строк перебування ОСОБА_1 під слідством, судом та під дією запобіжного заходу протягом періоду з 24.03.2010 року по 25.07.2024 року, становить 172 місяці та 1 день.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, вважає встановленим, що внаслідок незаконного перебування під слідством та судом, незаконного застосування запобіжних заходів, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 24.03.2010 року по 25.07.2024 року., проте судом не вбачається підстав для задоволення вимоги позивача у повному обсязі, а саме у розмірі 3 500 000 грн., оскільки стороною позивача до позову не було додано належного розрахунку такого розміру шкоди та не доведено належним чином доводи про те, що він не міг здійснювати протягом усього часу звичайну щоденну діяльність, і що було підірвано його бездоганну репутацію, що зумовило погіршення спілкування з людьми

Колегія суддів погоджується з даними висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56 Конституції України).

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч. 2 ст. 1167, ч.ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону № 266/94-ВР (стаття 1 зазначеного Закону).

На думку суду, відсутність в даному переліку такого випадку як «незаконне застосування запобіжного заходу», не впливає на необхідність відшкодуванням державою шкоди, спричиненої саме «незаконним застосуванням запобіжного заходу», оскільки такий випадок прямо передбачений ч. 2 ст. 1167 та ч. 1 ст. 1176 ЦК України, який згідно ст. 4 ЦК України є основним актом цивільного законодавства України та прийнятий пізніше, ніж Закон № 266/94-ВР. Отже строк перебування під дією запобіжного заходу після закриття кримінального провадження має включатися до загального строку, за який обчислюється компенсація моральної шкоди, в повному обсязі.

Право на відшкодування шкоди виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в п. 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.

Такі правові позиції є усталеними, про що зазначено, зокрема, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21).

До реабілітуючих підстав належать: відсутність події кримінального правопорушення; відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпання можливості їх отримати.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.

Така підстава є реабілітуючою по своїй суті та передбачена п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР як підстава для відшкодування шкоди.

Таким чином позов є обґрунтованим та позивач має право на стягнення моральної шкоди.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з п. 1 ст. 1, п. 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР про відшкодування шкоди, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, наведених у ст. 1 цього Закону, громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду питання про відшкодування. Визначений законом розмір - є мінімальним, який гарантований державою, а тому суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування, оскільки обмежень щодо максимального розміру закон не містить.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Положеннями ст. 4 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених п.п. 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» мінімальний розмір заробітної плати з 1 січня встановлений у розмірі 8000 гривень. Саме цей розмір є чинним на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

У постанові від 18.10.2023 року у справі № 705/4489/20 Верховний Суд щодо застосування ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що стягнення моральної шкоди з цих підстав регулюються ст. 13 Закону № 266/94-ВР, згідно з якою відшкодування моральної шкоди провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Термін «розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду» в тексті Закону № 266/94-ВР відсутній.

Суд також приймає до уваги положення частини 3 статті 22 Конституції України, відповідно до яких при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Отже сума відшкодування моральної шкоди та базовий рівень, з кого вона розраховується, на яку мав право позивач, не може зменшуватись внаслідок прийняття нових законів.

Отже, моральна шкода у розмірі, мінімально визначеному ст. 13 Закону № 266/94-ВР, складає 8 000,00 грн. (із розрахунку одного мінімального розміру заробітної плати) за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Суд погоджується з тим, що внаслідок кримінального переслідування, незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду порушено проголошенні ст.ст. 29, 30, 33, 41 Конституції України права на свободу та особисту недоторканність, гарантії недоторканості житла ОСОБА_1 , його право на свободу пересування, право на вільний вибір місця проживання, право на вільне залишення території України з урахуванням не скасування запобіжного заходу - підписки про невиїзд.

Також вбачає обґрунтованими посилання позивача, що внаслідок розпочатої кримінальної справи та обвинуваченням у вчиненні тяжкого злочину, тримання під вартою, в подальшому знаходження під процесуальними обмеженнями, пов`язаними із підпискою про невиїзд, тривалої правової боротьби для доведення своєї невинуватості, реальної загрози бути засудженим до покарання у вигляді позбавлення волі через невизнання вини у вчиненні інкримінованого злочину, ОСОБА_3 пережив душевні страждання внаслідок яких йому заподіяно моральну шкоду.

Отже, позивач набув право на відшкодування моральної шкоди відповідно до положень Закону № 266/94-ВР з розрахунку розміру мінімальної заробітної плати у розмірі 8 000 грн., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 01.01.2025 року.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.

Отже законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом, але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Подібні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справа № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

Водночас суд зауважує, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації тощо.

Право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що таке тривале безпідставне притягнення позивача до кримінальної відповідальності, затягнутий процес досудового розслідування та судового розгляду призвели до моральних страждань, що настали у зв`язку з тримання під вартою, заборонами, доведеністю своєї невинуватості, реальної загрози бути засудженим, підпискою про невиїзд.

Колегія суддів зазначає, що посилання скаржника на те, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом у період з 26.03.2010, тобто з моменту пред`явлення обвинувачення підлягає стягнення моральної шкоди не є обґрунтованим зважаючи на наступне.

За приписами пункту 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу.

У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

На підставі системного аналізу наведених норм прав суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили.

Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2023 року у справі № 750/5383/22 (провадження № 61-5388св23), постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17 тощо.

Судами встановлено, що 24 березня 2010 року ОСОБА_1 затримано слідчим за підозрою у скоєнні злочину передбаченого ч. 4 ст. 190 ККУ.

З наведеного вбачається, що суд першої інстанції, визначаючи строк перебування позивача під слідством та судом, правомірно почав обраховувати вказаний строк з дня вручення підозри ОСОБА_1 , а саме з 24.03.2010 року

Колегія суддів, вважає вірним, що суд першої інстанції, при обчисленні строку перебування під слідством і судом вірно зарахував строк дії міри запобіжного заходу у вигляді «підписка про невиїзд», оскільки судовий процес з розгляду кримінальної справи в цей період продовжувався, і при цьому позивач зберігав статус обвинуваченого та був наділений відповідними правами та процесуальними обов`язками до часу постановлення ухвали слідчим суддею Приморського районного суду м. Одеси від 25.07.2024 року про скасування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

Таким чином, суд першої інстанції вірно врахував період з 23.05.2011 року по 25.07.2024 - строк дії запобіжного заходу у вигляду підписки про невиїзд відносно ОСОБА_1 , оскільки він також є тривалим та триваючим обмеженням в свободі пересування тобто фактично відносно нього діяли обмеження, передбачені запобіжним заходом.

Тому, доводи апеляційної скарги скаржників, щодо неправильності визначення періоду, за який підлягає стягненню моральна шкода, його доводи з цього приводу, не ґрунтується на законі.

Також апеляційний суд не погоджується і з аргументами апеляційної скарги про те, що стягнута судом першої інстанції моральна шкода у розмірі 1 376 258,06 (один мільйон триста сімдесят шість тисяч двісті п`ятдесят вісім) гривень 06 копійок не відповідає принципам поміркованості, розумності та суперечить сталій практиці Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами, оскільки сума коштів у відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 належним чином співмірна перенесеним особою моральним стражданням та відповідає засадам розумності та справедливості.

Крім того, колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

Таким чином, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом у кримінальній справі № 76 за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 383 КК України від 24.03.2010 року та у кримінальному провадженні № 0000487 від 10.06.2016 року за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 383 КК України, а також та був під дією запобіжного заходу: тримання під вартою з 24.03.2010 по 23.05.2011, та підписки про невиїзд з 23.05.2011 по 25.07.2024 року, тобто протягом загального періоду з 24.03.2010 року по 25.07.2024 року, що становить 172 місяці та 1 день.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що не виключає з загальної тривалості провадження період з 31.05.2017 року (дата закриття кримінальної справи постановою старшого слідчого другого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органами прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської обласної ОСОБА_13 ) по 05.07.2017 року (дата скасування цієї постанови заступником прокурора Одеської області), оскільки запобіжний захід у цей період не було скасовано та він продовжував діяти.

Так, суд вважає встановленим, що внаслідок незаконного перебування під слідством та судом, незаконного застосування запобіжних заходів, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 24.03.2010 року по 25.07.2024 року.

Таким чином за вказаний період підлягає стягненню в рахунок компенсації моральної шкоди 1 376 258,06 грн. (172 місяці х 8 000 грн. (місячна мінімальна заробітна плата на час розгляду справи) = 1376 000 грн.; 258,06 грн. (за один день) х 1день = 258,06 грн.)

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки в своїй більшості зводяться до відсутності перевірки судом добровільності виконання судового рішення та переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення скарги.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу Раковича Максима Миколайовича, який діє в інтересах Одеської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 13 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко