Справа № 303/124/24
2/303/38/24
ряд. стат. звіту №38
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі головуючого судді Мирошниченка Ю.М.

за участю секретаря судових засідань Лукач К.М.,

представниці позивача Дорош І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (третя особа приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу про визнання договору недійним, визнання протиправними та скасування рішень, скасування (вилучення) записів щодо припинення іпотеки та обтяжень, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з позовною заявою 9 серпня 2007 року між АКБ СП «Урксоцбанк», правонаступником якого є Позивач, та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 305/126-Ж-07, за яким банк надав відповідачу 5000 доларів США під 13,5% річних.

Того ж дня на забезпечення виконання кредитором зобов`язань за кредитним договором між банком і позичальником укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Під час перевірки стану заставного майна Позивачем 15.08.2023 р. отримано витяг з відповідного реєстру, з якого він дізнався, що 02.06.2017 р. державний реєстратор Тимчук Т. О. на підставі листа-повідомлення банку від 27.01.2017 р. внесла до реєстру запис про припинення іпотеки, а 08.06.2017 р. зазначена квартира за договором купівлі-продажу була відчужена іпотекодавцем на користь ОСОБА_4 , який 13.06.2017 р. продав квартиру дочці іпотекодавця ОСОБА_1 .

Позивач стверджує, що згоди на відчуження предмета іпотеки не давав, лист-повідомлення про припинення іпотеки не надавав. На цій підставі просить: визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора про припинення іпотеки та скасувати у реєстрі відповідний запис; визнати недійсними зазначені вище договори купівлі-продажу; поновити право власності на предмет іпотеки за ОСОБА_1 , визнавши за ним право власності шляхом внесення до реєстру відповідного запису.

Відповідачі до суду не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені своєчасно.

Адвокат Печунка В. О., котрий представляє інтереси відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , надав відзив на позов, у якому вказує на бездоказовість заявленого позову та пропуск позивачем строку позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 (державний реєстратор) у судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила.

Приватний нотаріус Біловар І. О., яка посвідчувала оспорювані договори та була залучена Позивачем до участі у справі як третя особи, в судове засідання також не з`явилася, повідомила, що припинила нотаріальну діяльність по Мукачівському міському нотаріальному округу.

Проаналізувавши доводи та заперечення сторін, дослідивши надані ними докази, суд дійшов таких висновків.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (частина 1 статті 546 ЦК України).

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

Окремим видом застави є іпотека (стаття 575 ЦК України).

Іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (тут і далі в редакції чинній на момент виникнення спору).

Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону (стаття 4 Закону України «Про іпотеку»).

За змістом статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення. Відчужувати предмет іпотеки іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя.

Іпотека припиняється, зокрема, у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (стаття 17 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, що 09 серпня 2007 року між АКБ СП «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Позивач Акціонерне товариство «Сенс Банк») та громадянином ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 305/126-Ж-07, за умовами якого банк надав Відповідачу кошти в сумі 5000 доларів США. Строк виконання 08.08.2017 р.

Того ж дня, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між банком і ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 .

02 червня 2017 року державний реєстратор Тимчук Т. О. винесла рішення № 35508313 та внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про припинення іпотеки щодо вказаної квартири. Підставою для припинення обтяження послугував лист-повідомлення Банку № 72 від 27.01.2017 р. про нібито повне погашення кредиту. Позивач стверджує, що уповноважені особи Банку не надавали відповідних листів, і реєстрація запису про припинення обтяження була здійснена у незаконний спосіб.

Невдовзі після припинення іпотеки, 08 червня 2017 року, зазначена квартира була відчужена іпотекодавцем ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_4 .

Через кілька днів, 13 червня 2017 року, ОСОБА_4 продав цю ж квартиру ОСОБА_1 (дочці первісного іпотекодавця).

Судом досліджено реєстраційну справу № 19744203, що містить картку прийому заяви № 88660556 від 01.06.2017 р., згідно з якою заява про державну реєстрацію обтяження, подана ОСОБА_1 , отримана державним реєстратором Тимчук Т.О. (Ужгородське районне комунальне підприємство (бюро) технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна) та зареєстрована у базі даних про реєстрацію заяв і запитів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 01.06.2017 16:03:57 за реєстраційним номером 22586214. Перелік документів, поданих із заявою: договір іпотеки, серія та номер: 1931, видавник: приватний нотаріус Пуга А.М., інший, лист-повідомлення, серія та номер: 72, видавник: Укрсоцбанк.

Зазначена заява в реєстраційній справі відсутня, проте наявні додані до неї договір іпотеки та лист-повідомлення ПАТ «Укрсоцбанк» № 72 від 27 січня 2017 року, згідно з яким заборгованість за кредитним договором № 305/126-Ж-07 від 09 серпня 2007 року, укладеним між банком і ОСОБА_2 , погашена у повному обсязі, у зв`язку з чим банк просить виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки за Іпотечним договором, укладеним між тими ж сторонами та посвідченим того ж дня приватним нотаріусом Пугою А.М. і зареєстрованим у реєстрі за № 1931.

Позивач стверджує, що згоди на відчуження предмета іпотеки не давав, а про факт припинення іпотеки та подальше відчуження квартири він дізнався лише 15 серпня 2023 року під час перевірки стану заставного майна, коли отримав відповідний витяг з реєстру.

Позивач вважає, що оспорювані правочини щодо відчуження майна є недійсними як вчинені на шкоду кредитору, а іпотека підлягає відновленню.

Водночас судом установлено, що заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 лютого 2018 року у справі №303/6257/17 задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 305/126-Ж-07 від 09 серпня 2007 року в сумі 8 052,51 долара США, видано виконавчий лист і відкрито виконавче провадження.

Попри те, що правила статей 12, 81 ЦПК України покладають на обидві сторони обов`язок щодо доказування своїх вимог та заперечень, Відповідач ОСОБА_1 , будучи обізнаним (принаймні з позовної заяви у цій справі) про стягнення з нього кредитного боргу, не надав доказів на підтвердження погашенням кредиту та не оскаржив зазначене рішення суду у встановленому законом порядку, що свідчить про суперечливість його поведінки та дає істотні підстави для сумнівів у достовірності наданого ним реєстратору листа-повідомлення банку про повне погашення кредиту та клопотання про припинення іпотеки.

Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи зі змісту статей 526, 599 ЦК України, зобов`язання вважається виконаним належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться.

За приписами статей 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

З огляду на те, що докази щодо наявності передбачених законом підстав припинення іпотеки відповідачами не надано, вона є чинною до припинення основного зобов`язання або настання інших подій, з якими закон пов`язує припинення такого виду обтяження, а отже, наданий ОСОБА_1 лист-повідомлення банку про нібито повне погашення боргу є недостовірним, оскільки його зміст суперечить дійсним обставинам справи.

Резюмуючи цю частину рішення, суд наголошує, що вирішальною підставою для припинення іпотеки є припинення основного зобов`язання (кредитного договору), а не лише формальний запис у реєстрі чи повідомлення іпотекодержателя (стаття 17 Закону України «Про іпотеку»). Припинення іпотеки є похідним від припинення матеріально-правової підстави боргового зобов`язання.

У даному випадку, основне зобов`язання не припинилося, що беззаперечно підтверджується рішенням суду про стягнення з Відповідача (іпотекодавця) заборгованості за тим самим кредитним договором № 305/126-Ж-07.

Таким чином, лист-повідомлення банку № 72 від 27.01.2017 р. про повне погашення кредиту суперечить встановленим судом обставинам та фактичному стану виконання зобов`язання. Наявність цього листа, за відсутності фактичного погашення боргу, не створює законної матеріально-правової підстави для припинення іпотеки. Отже, запис про припинення обтяження, внесений державним реєстратором 01.06.2017 р., є незаконним.

Суд відхиляє доводи відповідачів про те, що позивач нібито не виконав свій тягар доказування, оскільки не надав експертизи чи доказів підроблення листа № 72 від 27.01.2017 р., і що лише цей лист створює презумпцію припинення іпотеки.

Суд наголошує, що головним об`єктом доказування є не факт підроблення форми документа, а факт існування основного зобов`язання (боргу). Існування боргу підтверджено заочним рішенням суду від 05.02.2018 р., яке набрало законної сили. Це рішення є актом найвищої юридичної сили, що підтверджує матеріально-правовий факт: на момент видачі листа 27.01.2017 р. зобов`язання не було виконано.

Суд відхиляє можливі доводи відповідачів щодо застосування доктрини Venire contra factum proprium (заборони суперечити власній поведінці), оскільки права іпотекодержателя були порушені внаслідок недобросовісних дій боржника, спрямованих на виведення майна. Формальне повідомлення, яке суперечить реальному борговому статусу, не може слугувати підставою для легалізації незаконного припинення обтяження та наступних правочинів. Захист абсолютних майнових прав кредитора є пріоритетним у цій ситуації.

Також суд відхиляє можливість застосування у цій справі принципу Estoppel, який забороняє особі суперечити раніше зробленим заявам, визнанням чи діям, оскільки правова система не може застосовувати цей принцип для захисту правочинів, які вчинені з метою уникнення виконання зобов`язання та є зловживанням правом.

Навіть якщо Позивач виявив певну недбалість, ця недбалість не може легалізувати незаконне припинення обтяження, яке стало інструментом для виведення майна боржником на користь близького родича. Головною метою судового розгляду є відновлення порушеного матеріального права кредитора, а не захист схеми, створеної для ухилення від виконання судового рішення.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобо`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належать: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. При кваліфікації дій як таких, що свідчать про зловживання правом, суд надає оцінку наявності негативних наслідків для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); правовому статусу особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та і здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України.

Як наслідок, може бути визнаний недійсним договір, спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша підстава, наприклад, передбачена статтею 228 ЦК України.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, від 24 лютого 2021 року у справі № 757/33392/16, від 14 грудня 2022 року у справі № 372/437/20, від 02 жовтня 2024 року у справі № 703/3501/22.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора (див. постанову Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20).

Судом установлено, що оспорювані договори купівлі-продажу укладено в період наявності у ОСОБА_1 зобов`язання із погашення заборгованості за кредитним договором.

Принагідно суд зауважує, що договір, який вчиняється на шкоду кредитору, може бути як оплатним так і безоплатним. Тому, наведені у договорах купівлі-продажу відомості про сплату покупцями вартості предмета договору фіктивності правочинів не спростовують.

Ба більше, навіть реальне виконання правочину з третьою особою, за яким боржник відчужив майно, не виключає тієї обставини, що він спрямований на уникнення звернення стягнення на майно та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (постанова Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20).

У такому випадку до обставин, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належить момент укладення договору.

Будь-який правочин, вчинений боржником у період наявності у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності (постанова Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18).

Укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу заставленої квартири, ОСОБА_1 мав невиконані зобов`язання перед Позивачем щодо повернення кредитних коштів, а отже, такий правочин вчинено на шкоду кредитору й, відповідно, наявні підстави для задоволення позовних вимог.

При цьому суд ураховує, що за обставин, коли внаслідок кількох правочинів кінцевим власником заставленого майна де-юре стає дочка боржника, наявні вагомі підстави вважати, що таке майно де-факто не вибуло з його володіння, що свідчить про відсутність у відповідачів наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися оспорюваними правочинами.

Підсумовуючи цю частину рішення, суд доходить висновку про недійсність договорів купівлі-продажу від 08.06.2017 р. та 13.06.2017 р. як фраудаторних (вчинених на шкоду кредитору), а також як фіктивних (ст. 234 ЦК України). При цьому суд констатує, що обидва договори укладені в період наявності у ОСОБА_1 невиконаного грошового зобов`язання, яке було підтверджене подальшим заочним рішенням суду; майно відчужено через проміжного набувача ( ОСОБА_4 ) на користь дочки іпотекодавця ОСОБА_1 ; такі дії боржника є зловживанням правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), оскільки здійснювалися з наміром заподіяти шкоду правам та законним інтересам кредитора.

Сукупність цих обставин, особливо родинний зв`язок кінцевого набувача, свідчить про відсутність у відповідачів реального наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися оспорюваними правочинами, і підтверджує їхню фіктивність.

Суд категорично відкидає думку про те, що кінцевий набувач має вважатися добросовісним, оскільки на момент придбання квартири іпотека була відсутня у Державному реєстрі. Кінцевий набувач ОСОБА_1 (дочка іпотекодавця) не може вважатися добросовісним. Як особа, тісно пов`язана з боржником, вона не могла не знати про існування невиконаного боргового зобов`язання її батька. У випадку фраудаторних правочинів, недобросовісність набувача доводиться на підставі непрямих доказів, і не потребує прямого доказу змови.

Набуття майна близьким родичем боржника в такій ситуації категорично спростовує презумпцію добросовісності та є додатковим доказом умисного характеру відчуження.

Крім того, суд розглядає незначний, у кілька днів, період (з 08.06.2017 р. до 13.06.2017 р.) між договором купівлі-продажу з ОСОБА_4 та подальшим відчуженням на користь ОСОБА_1 (дочки боржника) як додатковий непрямий доказ на підтвердження фраудаторного умислу. Такий короткочасний транзитний перехід права власності через посередника, який виключає реальну ділову мету набуття майна, свідчить про штучне ускладнення юридичних фактів та спланований характер дій боржника, спрямованих на маскування справжньої мети відчуження та уникнення звернення стягнення.

З огляду на вищенаведене, оспорювані договори купівлі-продажу є недійсними як такі, що порушують публічний порядок та вчинені на шкоду кредитору, а іпотека підлягає відновленню.

На додаток до відсутності матеріально-правової підстави припинення іпотеки, суд також не залишає поза увагою доводи Позивача щодо порушення процедури реєстрації. Зокрема, відсутність у дослідженій судом реєстраційній справі заяви на проведення реєстраційних дій та документа про оплату послуг (ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») є самостійним процесуальним порушенням, що додатково ставить під сумнів правомірність дій реєстратора. Ці порушення, хоча і не є єдиною підставою для недійсності, підсилюють висновок суду про незаконність припинення обтяження.

Суд відхиляє заяву відповідачів щодо пропуску строку позовної давності.

Згідно зі статтею 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк позовної давності становить три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності у період з 12 березня 2020 року був неодноразово зупинений у зв`язку з дією карантинних обмежень (п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) та воєнного стану (п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Ключовим для розрахунку є відновлення перебігу строку: Згідно з Законом України № 4434-ІХ від 14.05.2025 р. «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» (який набрав чинності 04 вересня 2025 року), скасовано зупинення строків позовної давності, запроваджене через карантин та воєнний стан. Відтак, строк позовної давності відновив свій перебіг з 04 вересня 2025 року.

Відповідачі вважають, що перебіг строку розпочався 01 червня 2017 року з моменту, коли Банк, як іпотекодержатель, міг дізнатися про порушення свого права. Датою порушення є внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про припинення іпотеки, оскільки інформація, що міститься у Реєстрі, є публічною.

Час, що минув до зупинення перебігу строку давності (з 01.06.2017 р. до 11.03.2020 р.) склав 2 роки 9 місяців 11 днів.

З трирічного строку залишилося 2 місяці 19 днів. Згідно з Законом № 4434-ІХ, перебіг строку відновився 04 вересня 2025 року. Шляхом додавання залишку строку до дати відновлення, відповідачі визначають, що строк позовної давності сплив 23 листопада 2025 року.

Підбиваючи підсумки, суд наголошує, що у випадку незаконного припинення обтяження, яке супроводжувалося подальшими фраудаторними правочинами з відчуження майна, належним та ефективним способом захисту прав іпотекодержателя є застосування комплексу заходів.

У таких спорах задоволення вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу є необхідною передумовою для відновлення права власності у первісного іпотекодавця. Це дозволяє усунути наслідки зловживання правом і гарантує, що заставне майно повертається до боржника.

Водночас, для повного відновлення порушеного права в Державному реєстрі, суд вважає за необхідне прямо зобов`язати державного реєстратора здійснити реєстрацію обтяження. Це відповідає вимогам частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки рішення суду повинно містити чіткий припис для реєстратора. Відтак, одночасне скасування рішення про припинення іпотеки та зобов`язання здійснити державну реєстрацію обтяження (іпотеки) є необхідними та достатніми для повного відновлення порушеного права Позивача.

Вказаний комплексний підхід є належним способом захисту, який забезпечує реальне відновлення правового становища, що існувало до порушення, відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України, та гарантує виконуваність судового рішення.

Водночас суд вважає зайвою вимогу Позивача про поновлення за іпотекодавцем право власності на предмет іпотеки, оскільки визнання договору купівлі-продажу недійсним одночасно призводить до повернення сторін у первісний стан, що фактично означає відновлення права власності, і окремого судового рішення щодо цього не вимагається. Рішення суду про визнання недійсним правочину припиняє його дію з моменту укладення, тому всі права та обов`язки, що виникли на його основі, анулюються.

Також суд вважає недоречною вимогу про скасування запису про проведення державної реєстрації припинення іпотеки, позаяк належними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав (постанова Верховного Суду від 17.08.2022 р. у справі № 450/441/19).

Ухваливши рішення по суті справи суд повинен вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами відповідно до статті 141 ЦПК України, згідно з частиною першою якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних.

При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 9394 грн.

Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме чотирьох із п`яти заявлених вимоги (4 : 5 = 80 %), з Відповідачів на користь Позивача підлягають стягненню 7515,20 грн судового збору (9394 х 80%), які слід стягнути в рівній частині з кожного відповідача на користь позивача, тобто по 1878,80 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 258, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 08 червня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (зареєстрований нотаріусом у реєстрі за № 1626).

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 13 червня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (зареєстрований нотаріусом у реєстрі за № 1652).

Скасувати рішення № 35508313 про державну реєстрацію припинення обтяження (іпотеки) щодо квартири АДРЕСА_1 , винесене 02 червня 2017 року державним реєстратором Тимчук Тетяною Олегівною.

Визнати за Акціонерним товариством «Сенс Банк» право іпотекодержателя щодо квартири АДРЕСА_1 шляхом проведення державної реєстрації права іпотеки за договором від 09 серпня 2007 року (зареєстровано нотаріусом у реєстрі за № 1931), укладеним на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 305/126-Ж-07 від 09.08.2007 р.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» 1878 (одну тисяча вісімсот сімдесят вісім) гривень 80 копійок сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» 1878 (одну тисяча вісімсот сімдесят вісім) гривень 80 копійок сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» 1878 (одну тисяча вісімсот сімдесят вісім) гривень 80 копійок сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» 1878 (одну тисяча вісімсот сімдесят вісім) гривень 80 копійок сплаченого судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Позивач: Акціонерне товариство «Сенс Банк», місцезнаходження: м. Запоріжжя, вул. Поштова, буд. 115, код ЄДРОПУ 23494714.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Третя особа: приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Біловар Ірина Олександрівна, місцезнаходження: м. Мукачево, вул. І. Маргітича, 12/1.

Повний текст рішення складено 04.12.2025 року.

Головуючий Юрій Мирошниченко