Номер провадження: 22-ц/813/7273/25
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Назарової М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сметюх Вероніка Сергіївна та ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Кучерявенко Вікторія Сергіївна на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Шенцевої О.П., повний текст рішення складений 17 липня 2025 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасність виконання обов`язку зі сплати аліментів на утримання дитини,

встановив:

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Кучерявенко В.С., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання малолітньої дитини, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 19 067,03 грн., а також, судові витрати на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що сторони з 16 травня 2020 року перебували у шлюбі, який 10.11.2023 року за рішенням суду розірвано.

У шлюбі, у сторін народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судовим наказом Приморського районного суду м. Одеси стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 доходу ОСОБА_1 з дня пред`явлення заяви до суду 03 жовтня 2023 року і до досягнення повноліття ОСОБА_3 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З огляду на відсутність добровільного виконання судового наказу, 20 липня 2024 року позивач пред`явила вказаний судовий наказ до примусового виконання.

24.07.2024 року постановою державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження № 75591533.

За період з 03 жовтня 2023 року по 25 жовтня 2024 року, ОСОБА_1 не сплачував аліменти на утримання доньки, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 21 397 грн., що в свою чергу обумовлює можливість стягнути пеню з відповідача за несвоєчасне виконання обов`язку зі сплати аліментів на утримання дитини.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасність виконання обов`язку зі сплати аліментів на утримання дитини задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 19067,03 грн. за період з 03 жовтня 2023 року по 25 жовтня 2024 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сметюх В.С., звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В обґрунтуванні апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідно до ст. 196 СК України, відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. Заборгованість по сплаті аліментів на дитину виникла не з вини ОСОБА_1 .

Відповідачу не було відомо про наявність виконавчого провадження про стягнення з нього аліментів.

Також, зазначив, що в матеріалах виконавчого провадження відсутня квитанція про оплату рекомендованого листа поштового відправлення на адресу відповідача та в матеріалах справи відсутні докази про отримання відповідачем вказаного відправлення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Кучерявенко В.С., звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу змінити, збільшивши стягнуту суму витрат на професійну правничу допомогу з 2 000 грн. до 11 000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Кучерявенко В.С., просить відмовити у задоволені вимог апеляційної скарги та стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати, посилаючись на обізнаність відповідача про видачу судового наказу та обов`язок здійснювати сплату на утримання доньки.

Вважає, що необізнаність відповідача про відкриття виконавчого провадження не спростовують наявність його вини у несплаті аліментів на утримання дитини у строк, розмірі встановленому судовим рішенням та виникнення заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (з 1 січня 2024 року це 90 840 грн., відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3 028 грн. (3028 грн. х 30 = 90 840 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема, малозначні справи.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Відповідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд враховуючи, що ціна позову в даній справі становить 19 067,03 грн., що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дійшов висновку, що зазначена справа відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження та не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сметюх В.С. не підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Кучерявенко В.С. підлягає частковому задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає не в повному обсязі, за наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 16 травня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін народилася донька - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 11).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.11.2023 року шлюб розірвано (а.с. 8).

Судовим наказом Приморського районного суду м. Одеси від 04.10.2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 доходу ОСОБА_1 до досягнення повноліття ОСОБА_3 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , з дня пред`явлення заяви до суду 03 жовтня 2023 року (а.с. 12-13).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30.11.2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування судового наказу відмовлено (а.с. 14-15).

24.07.2024 року постановою головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження № 75591533 (а.с. 16-17).

26.03.2025 року ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_7 », що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені (а.с. 216).

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення пені, суд першої інстанції виходив з того, що від дня з якого присуджено судовим наказом стягнення аліментів на утримання доньки - 03 жовтня 2023 року та по 25 жовтня 2024 року, відповідач без поважних причин не сплачував кошти спрямовані на утримання доньки, внаслідок чого утворилась заборгованість зі сплати аліментів.

Колегія суддів з таким висновком суду погоджується, за таких підстав.

Згідно ч. 2, ч. 3 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (ч. 1). Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ч. 2).

За приписами Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ч. 1 ст. 8). Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11). На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини (ч. 1 ст. 12).

Аналіз наведених норм Закону України «Про охорону дитинства» свідчить, що витрати на потреби дитини також мають бути однаковими для кожного з батьків.

В ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Одним із основних прав дитини є право на утримання.

За змістом ст.ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За приписами ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів необхідно вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосуванням судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилась з незалежних від нього причин. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі №661/905/19 (провадження №61-16670сво19) зазначено, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Тобто, відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України.

При цьому стягнення пені, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У постанові від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16 і зробила висновок про те, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток.

Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

При цьому, сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №572/1762/15-ц від 25.04.2018 року.

Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів, він повинен надати докази на підтвердження того, що він мав об`єктивні перешкоди для своєчасної сплати аліментів.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 18.01.2023 року у справі № 161/5211/22, від 10.01.2024 року у справі №359/240/21, від 19.02.2024 у справі № 761/893/23.

В обґрунтування своїх вимог у даній справі позивачка вказує, що за період з 03 жовтня 2023 року по 25 жовтня 2024 року, ОСОБА_1 не сплачував аліменти на утримання доньки, встановлених судовим наказом, у зв`язку з чим, у останнього виникла заборгованість у розмірі 21 397 грн.

З розрахунку заборгованості, наданого головним державним виконавцем вбачається, що станом на 01.10.2024 року заборгованість боржника ОСОБА_1 складає 21 397 грн., вказана заборгованість нарахована з 03.10.2023 року (а.с. 18-19).

В матеріалах справи відсутні відомості, що відповідач оскаржив розмір заборгованості із сплати аліментів, який встановлено державним виконавцем.

Позивачем зроблено розрахунок пені, за прострочення платежів зі сплати аліментів на утримання дитини, з жовтня 2023 року по жовтень 2024 року, в загальному розмірі 19 067,03 грн. (а.с. 22).

Відповідач розрахунок пені за прострочення сплати аліментів, який наданий позивачем, не спростував та не надав суду свій розрахунок.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 19067,03 грн. за період з 03 жовтня 2023 року по 25 жовтня 2024 року.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сметюх В.С. про те, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з вини апелянта, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у даному випадку, заборгованість зі сплати аліментів виникла саме з вини відповідача, оскільки звертаючись до суду із заявою про скасування судового наказу, ОСОБА_1 достеменно знав про стягнення з нього аліментів у розмірі 1/4 частини на утримання дитини, при цьому, навіть після відмови в скасуванні судового наказу, у добровільному порядку не провів жодної оплати по аліментах у визначеному судом розмірі, і не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він мав об`єктивні перешкоди для своєчасної сплати аліментів.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сметюх В.С. на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду в частині стягнення пені відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду, не спростовують.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла висновку, що суд першої інстанції в частині стягнення пені, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сметюх В.С., та залишає рішення в цій частині без змін.

Однак, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн., та вважає, що рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, за наступних підстав.

Суд першої інстанції оцінивши рівень витрат позивача на правничу допомогу, співмірність витрат зі складністю предмета спору, виходив із критеріїв розумності та пропорційності оплати послуг адвоката, тривалістю розгляду справи, обсягом виконаних робіт, дійшов висновку про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, з огляду на таке.

Положеннями ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема

на професійну правничу допомогу (ст. 137 ЦПК України).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин четвертої - шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні умов частин четвертої - шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка просила стягнути з відповідача понесені нею витрати на правову допомогу в розмірі 11 000 грн.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до суду були надані: акт прийому-передачі наданих послуг за договором про надання правничої допомоги № 1 від 25 вересня 2024 року (зі змінами від 10 листопада 2024 року) від 14 листопада 2024 року, попередній розрахунок розміру судових витрат, квитанції № Е93В-35ТК-7748-83ЕС від 25.10.2024 року у сумі 7 000 грн., платіжна інструкція № 698933527 від 24.01.2025 року у сумі 2 000 грн., платіжна інструкція № 715944615.1 від 02.03.2025 року у сумі 2 000 грн. (а.с. 23-26, 59, 77).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідач не скористався своїм правом та не надав до суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України.

Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, не взяв до уваги, що заявлений позивачем розмір витрат на правову правничу допомогу складає загальний розмір 11000 грн., та самостійно, без відповідного клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, дійшов помилкового висновку про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 2 000 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Кучерявенко В.С. підлягає частковому задоволенню, рішення суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу скасуванню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення витрат у розмірі 11000 грн.

З огляду на положення п.1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст. ст. 141, 368-369, 374-376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сметюх Вероніка Сергіївна - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2025 року в частині стягнення пені залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Кучерявенко Вікторія Сергіївна - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2025 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати.

Ухвалити постанову.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , реєстрація: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , реєстрація: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 000 (одинадцять тисяч) гривень.

Рішення в частині стягнення судового збору з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , реєстрація: АДРЕСА_1 ) на користь держави у розмірі 1 211,20 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 04 грудня 2025 року.

Головуючий _______________________________________________ О.С. Комлева

Судді: _______________________________________________ Л.М. Вадовська

_______________________________________________ М.В. Назарова