ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/5186/24 Номер провадження 22-ц/814/2907/25Головуючий у 1-й інстанції Зуб Т. О. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючий суддя: Триголов В.М.

Судді: Дорош А.І., Лобов О.А.

Секретар:Горбун К.О.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 16 квітня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтава ради, про визначення місця проживання дитини разом з батьком, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області 24.09.2024 року розірвано шлюб між ним та ОСОБА_2 . Від вказаного шлюбу у них народилось двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до Витягу з реєстру Щербанівської територіальної громади, малолітній ОСОБА_3 зареєстрований за адресою відповідача: АДРЕСА_1 . Але, з моменту свого народження до цього часу фактичним місцем його проживання є адреса: АДРЕСА_2 . За даною адресою до розлучення батьків, а саме до липня 2024 року дитина мешкала разом з позивачем, відповідачем та молодшим братом ОСОБА_4 .

Через непорозуміння та різні погляди на життя між позивачем та відповідачем було прийняте рішення про розлучення та відповідач пішла з молодшою дитиною жити до своїх батьків, а ОСОБА_3 залишився жити з батьком.

04.09.2024 року Полтавським міським центром соціальних служб було оглянуте помешкання за адресою: АДРЕСА_2 , складений Акт оцінки потреб сім`ї та Висновок потреб сім`ї. Згідно акту про фактичне місце проживання встановлено, що малолітній ОСОБА_3 з липня 2024 мешкає разом зі своїм батьком (позивачем по справі) за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до Висновку Полтавського міського центру соціальних служб дитина має всі необхідні умови для проживання а також одяг та їжу, яку забезпечує батько дитини. Також позивач займається фізичним та духовним вихованням дитини. За 5 місяців проживання дитини з батьком ОСОБА_5 має гарні показники по навчанню та дисципліні, про що свідчать довідки з навчального закладу та спортивної школи в якій займається.

Враховуючи вищенаведене, просить визначити місце проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 16 квітня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтава ради, про визначення місця проживання дитини разом з батьком- відмовлено.

Непогодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим, що рішення прийняте без урахування обставин справи та дослідження доказів.

Апелянт вказує, що Актом про фактичне проживання малолітньої дитини з батьком від 14 листопада 2024 року сусідами позивача, зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 постійно проживають разом однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 . Також засвідчили, що з липня місяця 2024 року ОСОБА_3 до цього дня бачили тільки з батьком. Мати дитини вже пів року не мешкає за зазначеною адресою.

Скаржник вирішив звернутися до суду з позовними вимогами про визнання місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з батьком через обставини, які склались в жовтні 2023 року з відповідачем - ОСОБА_2 , яка по виклику швидкої допомоги за спробу здійснити самогубство потрапила до КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської облради» та декілька тижнів перебувала на амбулаторному лікуванні. 22.10.2024 року ОСОБА_2 повторно з тим самим діагнозом потрапила до даного медичного закладу та перебувала там на стаціонарі.

Позивач зауважує, що суддею не було враховано ті докази та факти, які ставлять дитину в небезпечні умови а також Рішення Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтава ради №297 від 10.12.2024 року, яким визначено порядок участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні на той момент з малолітнім сином ОСОБА_3 . Згідно висновку про визначення місця проживання ОСОБА_5 , що було затверджене рішенням Виконкомом Шевченківської у м. Полтава раді від 11.03.2025 року щодо доцільності визначити місце проживання дитини разом з батьком.

Ураховуючи викладене , скаржник просить скасувати рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 16 квітня 2025 року , та постановити нове про задоволення його позовних вимог.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 15).

Рішенням Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтава ради № 297 від 10.12.2024 року визначено порядок участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 (а.с. 60). Згідно висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого Рішенням Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтава ради № 42 від 11.03.2025 року, доцільно визначити місце проживання дитини разом з батьком (а.с. 54-85).

04.09.2024 року Полтавським міським центром соціальних служб було оглянуте помешкання за адресою: АДРЕСА_2 , складений Акт оцінки потреб сім`ї та Висновок потреб сім`ї. Згідно акту про фактичне місце проживання встановлено, що малолітній ОСОБА_3 з липня 2024 мешкає разом зі своїм батьком (позивачем по справі) за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до Висновку Полтавського міського центру соціальних служб дитина має всі необхідні умови для проживання а також одяг та їжу, яку забезпечує батько дитини.

Відмовляючи в задоволенні вимог суд першої інстанції вказав , що згідно положень ст.160 СК України неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який вже досяг 14 років, може сам визначати своє місце проживання з батьком чи матір`ю.

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до слідуючого висновку.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюютьсязаконом.

Частинами 6, 8 ст.7 СК України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України).

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Таким чином, у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися ч. 3ст. 160 СК Українита положеннями ч. 2ст. 29 ЦК України.

У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 і на час розгляду справи у суді першої інстанції йому виповнилося 14 років.

Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства він може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення.

Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у його постановах від 17 травня 2023 року у справі № 351/611/21; від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц, від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15, від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21.

Приймаючи до уваги викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підстави для визначення судом місця проживання дитини, якій виповнилось 14 років, відсутні, тому у задоволенні позовних вимог позивача щодо визначення місця проживання його сина ОСОБА_5 необхідно відмовити.

Аргументи скаржника , щодо необхідності звернення із позовом та наявності підстав для його задоволення , оскільки мати ОСОБА_3 мала незадовільний стан психічного здоров`я відхиляються судом як необґрунтовані . Підставами звернення із позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання , з матеріалів справи наявність такого спору не встановлена.

Згідно з наведеними вище положеннями ч. 3ст. 160 СК України та ч. 2 ст. 29 ЦК України суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положеньст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 16 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов