П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Грегуль О.в. у м. Києві, повний текст рішення виготовлений 21 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права на користування житловим приміщенням (квартирою), -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом, у якому просили суд визнати за ними право користування кв. АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 26 травня 1988 року, а ОСОБА_3 з 02 червня 2006 проживають у спірній квартирі, несуть витрати по її утриманню, також за власні кошти робили ремонт квартири, а відповідач у квартирі зареєстрований однак не проживає та чинить позивачам перешкоди в проживанні у квартирі.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 січня 2025 рокуу задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , зазначає, що ОСОБА_4 , як члену ЖБК «Судобудівник 17» на сім`ю з трьох осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 була надана квартира АДРЕСА_1 .

20 лютого 2003 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації було видано свідоцтво про право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на ім`я відповідача, ОСОБА_4 . 09 жовтня 2000 року рішенням Ватутінського районного суду м. Києва було винесено рішення по цивільній справі № 2-3455/2000 відповідно до якого визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме в користування ОСОБА_1 надається кімната розміром 11,5 кв.м., а ОСОБА_5 з неповнолітнім сином ОСОБА_6 та дочкою ОСОБА_2 надається кімната розміром 19,0 кв.м. Місця загального користування залишено в їх спільному користуванні. Рішення набрало законної сили. На даний час в квартирі АДРЕСА_1 проживають позивач, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Відповідач по справі, ОСОБА_4 в квартирі зареєстрований, однак, не проживає та чинить перешкоди в проживанні в квартирі. Дані обставини, що позивачі, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (з 2006 року) проживають в квартирі з 26 травня 1988 року підтверджуються актом, який складений 20 лютого 2024 року, а також даний факт може бути підтверджений свідками в судовому засіданні. Позивачі вселилися в квартиру як члени сім`ї наймача та з 1988 року на законних підставах постійно проживають в квартирі до сьогоднішнього дня, несуть витрати по її утриманню та виконують інші зобов`язання з приводу утримання квартири. Також за власні кошти робили в квартирі ремонт. Законність проживання позивачів відповідачем не оспорено, вимоги про усунення перешкод у користуванні житлом відповідачем протягом усього часу проживання до позивачів не заявлялось.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідно до ордеру від 23 травня 1988 року № 068158 ОСОБА_4 , як члену ЖБК «Судобудівник 17» на сім`ю з трьох осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 була надана квартира АДРЕСА_1 , (т. 1, а.с.16).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 18 березня 1999 року шлюб між ОСОБА_4 (відповідач) та ОСОБА_1 (позивач 1) розірвано.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 20 лютого 2003 року відповідач є власником двокімнатної кв. АДРЕСА_1 , державна реєстрація права власності здійснена 27 лютого 2003 року № 539.

Відповідно до наданої на запит суду інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи від 18 вересня 2024 року відповідач з 26 травня 1988 року по теперішній час зареєстрований у кв. АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади м. Києва станом на 15 травня 2023 року у кв. АДРЕСА_1 окрім відповідача зареєстровані ОСОБА_6 (дата реєстрації 06.09.1990) та ОСОБА_7 (дата реєстрації 17.01.2019).

Всі позивачі також були зареєстровані у спірній квартирі по 12 травня 2023 року, зокрема до наданої на запит суду інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи від 18 вересня 2024 року ОСОБА_1 була зареєстрована у квартирі з 26 травня 1988 року по 12 травня 2023 року, ОСОБА_2 була зареєстрована у спірній квартирі з 26 травня 1988 року по 12 травня 2023 року, ОСОБА_3 був зареєстрований у спірній квартирі з 02 червня 2006 року по 12 травня 2023 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є одноособовим власником спірної квартири право власності якого на час вирішення даного спору у передбаченому законодавством порядку недійсним/незаконним не визнавалось. Визнання права користування квартирою без згоди на це власника квартири є втручанням у право приватної власності, що є незаконним і недопустимим.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно зі ст. 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно зі ст. ст. 64 та 65 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Приписами ст. 106 ЖК України встановлено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмові згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Вказана правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17, від 15 квітня 2020 року в справі № 466/5057/17 , від 18 вересня 2024 року у справі № 753/5769/22 .

Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17 (провадження № 61-865сво21)).

Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 сформульовано такі висновки: у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч. ч. 1 та 2 ст. 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК України).

Водночас під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Згідно із рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року , «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року ).

У даній справі встановлено, що позивач вселилася до спірної квартири, як член сім`ї наймача на підставі ордеру від 23 травня 1988 року № 068158, безперервно проживає в цій квартирі з 1988 року і продовжує проживати на теперішній час, а відтак у встановленому законом порядку набула права користування вказаним житловим приміщенням.

На момент звернення до суду, позивач більше 36 років проживає у спірній квартирі, яка є її постійним місцем проживання. Факт тривалого проживання позивача у спірній квартирі свідчить про те, що остання має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а тому спірна квартира є її «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Із урахуванням встановлених судом фактичних обставин цієї справи, врахувавши вказані норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що позивач вселилася до спірного житлового приміщення як член сім`ї наймача на законних підставах, спірне житлове приміщення є постійним місцем її проживання.

Отже, позивач ОСОБА_1 , набувши право користування вказаною квартирою, продовжує нею користуватись, що свідчить про відсутність підстав вважати, що таке право вона втратила.

В даному випадку набуття відповідачем право власності на спірну квартирою ніяким чином не свідчить, що позивач втратила право користування нею, оскільки чинне законодавство не визначає набуття особою права власності на житло, як підставу до втрати права користування цим житлом інших осіб, які на законних підставах в ньому проживають.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права.

Оскільки відповідач заперечує право позивача на користування житловим приміщенням, без згоди позивача зняв ОСОБА_1 з реєстрації за її постійним місцем проживання, апеляційний суд погоджується з доводами позивача, що належним способом захисту в даному випадку є визнання набутого у встановленому законом порядку права.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 рішення суду не оскаржували, відтак, воно не переглядається апеляційним судом в частині, що стосується даних позивачів.

З огляду на викладене вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 не можуть бути задоволені в частині, що стосується інших позивачів, які судове рішення не оскаржували.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду у відповідній частині та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.

Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. При подачі апеляційної скарги ОСОБА_8 сплатила судовий збір у розмірі 1 816,80 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення позову частині позовних вимог ОСОБА_1 , сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на її користь з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 січня 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права на користування житловим приміщенням (квартирою) задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 січня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 судовий збір у розмірі 3 028,00 (три тисячі двадцять вісім) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 04 грудня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.