РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя в склад:

головуючого судді - Мурашової Н.А.

секретаря Сьомченко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

18.08.2025 позивач звернувся до суду через систему «Електронний суд» з вказаним позовом, який мотивує тим, що 18.12.2014між ПАТ «Банк Михайлівський» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №200171240, відповідно до якого Банк надав відповідачу кредит в розмірі 10200,00грн., який останній зобов`язався повернути та сплатити проценти за користування ним у визначений в договорі строк. 20.07.2020 ТОВ «Діджи фінанс» набуло право вимоги за кредитними договорами, укладеними ПАТ «Банк Михайлівський» з позичальниками, на підставі договору №7_БМ за результатами публічних торгів (аукціону), проведеного 15.06.2020, дійсність якого підтверджена постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 у справі 910/11298/16.Відповідач належним чином не виконав взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредиту та сплаті процентів за користування ним, у зв`язку з чим станом на 31.07.2025 утворилась заборгованість в загальній сумі 30684,51грн., яка складається із заборгованості за кредитом 10139,43грн., заборгованості за процентами 20545,08грн. Вказаний розмір заборгованості фактично був розрахований на момент укладання договору факторингу від 20.07.2020. В подальшому позивачем як новим кредитором на підставі ст.625 ЦК України на вказану суму боргу нараховані інфляційні втрати в розмірі 6709,61грн та 3% річних в сумі 2766,65грн., у зв`язку з чим загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 40160,77грн.

Просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40грн.

Ухвалою суду від 22.08.2025 відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено її розгляд по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Представник позивача в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує і просить їх задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність та зазначив, що позовні вимоги визнає в частині заборгованості за тілом кредиту, інші суми нараховані безпідставно, крім того в зазначений період він був військовослужбовцем.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін за наявними матеріалами.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ст.3,6,627 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Ст.638,640 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст.525,526,530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.610,611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.2 ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Крім того, до відносин за кредитним договором застосовуються положення цього кодексу, що регулюють договір позики.

Зокрема, відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Відповідно до ч.1-3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Суд встановив, що 18.12.2014відповідач ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Банк Михайлівський» з заявою (офертою) №200171240, в якій запропонував Банку укласти з ним Договір про надання та обслуговування платіжної картки на умовах, зазначених в цій Заяві, Умовах надання та обслуговування платіжних карток та Тарифах по картках, зокрема, просив відкрити на його ім`я поточний рахунок № НОМЕР_1 , випустити платіжну картку (тип картки Visa Platinum), встановити кредитний ліміт 2000,00грн, з можливістю його зміни за рішенням Банку.

Підписавши заяву, відповідач ОСОБА_1 погодився з тим, що Умови надання та обслуговування платіжних карток та Тарифи по картках є невід`ємною частиною вказаного договору, а також, що прийняттям (акцептом) Банком його заяви (оферти) є дії Банку з відкриття поточного рахунку.

Відповідно до заяви про відкриття поточного рахунку Банк відкрив на ім`я ОСОБА_1 поточний рахунок № НОМЕР_1 , чим акцептував його пропозицію на укладання договору про надання та обслуговування платіжної картки, частиною якого кредитний договір.

20.07.2020 між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи фінанс» було укладено договір №7_БМ про відступлення прав вимоги, відповідно до якого позивач набув право вимоги, в т.ч. за кредитним договором №200171240 від 18.12.2014, укладеним з ОСОБА_1 , на загальну суму заборгованості 30684,51грн., з яких заборгованість за основним боргом становить 10139,43грн., заборгованість за процентами 20545,08грн.

Згідно з випискою по особовому рахунку № НОМЕР_1 за період 23.05.2016 по 27.07.2020 станом на 27.07.2020 на вказаному рахунку рахується заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 30684,51грн.

На вказану суму заборгованості позивачем за період з 22.02.2019 до 23.02.2022 нараховані інфляційні втрати в розмірі 6709,61грн та 3% річних в сумі 2766,65грн.

Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно з ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

П.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», №63566/00).

З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд вважає позовні вимоги ТОВ «Діджи фінанс» такими, що підлягають частковому задоволенню.

Так, суд виходить з того, що сторони є вільними в укладанні договору та визначенні його умов. Кредитний договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов такого виду договорів, що підтверджується їх підписами у відповідному письмовому документі.

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_1 , діючи вільно, на власний розсуд, 18.12.2014 звернувся до ПАТ «Банк Михайлівський» (далі Банк) та уклав з ним Договір про надання та обслуговування платіжної картки, частиною якого є умови кредитування.

Вказаний договір є договором приєднання та складається із Заяви (оферти), Умов надання та обслуговування платіжних карток та Тарифів по картках, які розміщені на веб-сайті банку та заява (оферта) від 18.12.2014 особисто підписана відповідачем ОСОБА_1 .

На виконання цього договору Банк відкрив на ім`я відповідача ОСОБА_1 поточний рахунок № НОМЕР_1 , випустив платіжну картку, на яку встановив кредитний ліміт.

Вказані обставини підтверджуються наданими позивачем належними та допустимими доказами - заявою (офертою) від 18.12.2014, заявою про відкриття поточного рахунку та випискою з банківського рахунку.

При цьому, відповідач ОСОБА_1 факту укладання вказаного договору, отримання кредитних коштів, користування ними належними та допустимим доказами не спростовував. Як вже зазначалось, він подав до суду заяву, в якій визнав факт виникнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10139,43грн, тобто визнав ту обставину, що він порушив умови кредитного договору та неналежним чином виконав свій обов`язок з повернення кредиту.

У зв`язку з цим, в силу вимог ст.82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доведенню іншими належними та допустимими доказами.

Разом з тим, звертаючись до суду з цим позовом, позивач ТОВ «Діджи фінанс» як правонаступник первісного кредитора вимагає стягнення з відповідача ОСОБА_1 , крім заборгованості за тілом кредиту в сумі 10139,43грн., ще і заборгованості за процентами в сумі 20545,08грн., правомірність нарахування яких відповідачем заперечується через те, що він був військовослужбовцем ЗСУ.

В той же час, оцінивши фактичні обставини справи, суд вважає, що позивач в порушення ст.12,13,81 ЦПК України не надав суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження правомірності нарахування заборгованості за процентами в заявленому до стягнення розмірі.

Як вже зазначалось, укладений 18.12.2014 між первісним кредитором та відповідачем договір про надання банківських послуг є договором приєднання та складається із Заяви (оферти), Умов надання та обслуговування платіжних карток та Тарифів по картках.

З огляду на зміст ст.633, 634 ЦК України умови договору приєднання розроблює підприємець - в даному випадку Банк. Другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим позивач має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

При цьому, за усталеною судовою практикою, в т.ч. неодноразово підтвердженою Верховним Судом, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Крім того, договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

У п.19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року №39/248 зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013р. у справі №1-12/2013 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.

Виходячи з основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений шляхом приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

За таких обставин, без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови надання банківських послуг, за відсутності обґрунтованих підтверджень прийняття ним цих умов шляхом підписання відповідного документу, Умови та Правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного кредитного договору.

В цій справі позивач долучив до позовної заяви лише заяву (оферту) від 18.12.2014, в якій не зазначені порядок та строки повернення кредиту, розмір процентів за користування ним, а також відповідальність за порушення зобов`язання. Умови надання та обслуговування платіжних карток, Тарифи по картках, які за змістом заяви (оферти) є невід`ємними частинами укладеного договору, суду не надані і матеріали справи не містять підтверджень того, з якими саме умовами та тарифами ознайомився і погодився відповідач, підписуючи 18.12.2014 заяву (оферту), а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо порядку та строків повернення кредиту, щодо розміру, порядку та строків сплати процентів за користування кредитними коштами, щодо відповідальності за порушення зобов`язання.

При цьому, суд враховує, що в силу приписів ч.1 ст.612, ч.1,4 ст.631,1048,1054,1056-1 ЦК України сторони у кредитному договорі можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки, зокрема, щодо нарахування та сплати процентів за користування кредитом, лише протягом строку дії такого договору. Після спливу цього строку право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється.

Отже, в даному випадку позивачем не надано суду доказів на підтвердження досягнення між сторонами у письмовому вигляді згоди щодо істотних умов кредитного договору строку дії договору, а також ціни у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, порядку їх нарахування, строків сплати, а й відтак не доведено в належний процесуальний спосіб розміру заборгованості за процентами, визначеного відповідно до погоджених в кредитному договорі умов.

Надану позивачем виписку по особовому рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ім`я відповідача ОСОБА_1 , не зважаючи на те, що вона є первинним бухгалтерським документом, суд не бере до уваги як належний доказ, оскільки, по-перше, зазначено, що вона складена за період з 23.05.2016 по 27.07.2020, однак фактично за своїм змістом містить інформацію про рух коштів, в т.ч. нарахування процентів за період лише з 03.04.2017 року, в той час, коли кредитний договір укладено та вказаний рахунок був відкритий 18.12.2014.

По-друге, сама по собі виписка з банківського рахунку не може вважатись належним доказом у цій справі, оскільки, як зазначалось вище, будь-які інші належні та допустимі докази укладання кредитного договору на погоджених сторонами умовах, згідно з якими здійснювалось нарахування заборгованості за кредитним договором у визначених у виписці розмірах, позивачем суду не надані.

У зв`язку з цим суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за процентами в сумі 20545,08грн. недоведеною та безпідставною, у зв`язку з чимв її задоволенні слід відмовити.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд вважає, що незважаючи на те, що позивачем не надані належні та допустимі докази погодження сторонами кредитного договору усіх його істотних умов, в т.ч. строку повернення кредиту, а також заявленого до стягнення розміру заборгованості за кредитним договором, але з урахуванням того, що відповідач ОСОБА_1 визнав розмір заборгованості за тілом кредиту в сумі 10139,43грн., вказана сума підлягає стягненню з нього на користь позивача, у зв`язку з чим позов в цій частині слід задовольнити.

Ухвалюючи рішення в частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд виходить з того, що відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за ввесь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч.2 ст.625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима за договором позики/кредиту, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц).

В постанові від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

У кожному конкретному випадку умови кредитного договору мають істотне значення при визначенні періоду, за який можуть нараховуватися проценти, передбачені ст.1048 ЦК України, а за який ч.2 ст.625 ЦК України.

Оскільки в цій справі суду не надані належні та допустимі докази погодження між Банком та відповідачем ОСОБА_1 усіх істотних умов кредитного договору від 18.12.2014, зокрема, строку повернення кредиту, порядку та строків сплати процентів за користування ним, що прямо впливає на визначення правомірності застосування ч.2 ст.625 ЦК України, суд вважає недоведеною та безпідставною позовну вимогу ТОВ «Діджи фінанс» про стягнення інфляційних втрат в розмірі 6709,61грн та 3% річних в сумі 2766,65грн., нарахованих позивачем за період з 22.02.2019 до 23.02.2022, при одночасному нарахуванні процентів за користування кредитом до 27.07.2020, у зв`язку з чим в задоволенні цієї вимоги також слід відмовити.

Доводи відповідача ОСОБА_1 щодо безпідставності стягнення з нього заборгованості за процентами, інфляційних втрат та 3% річних через наявність у нього статусу військовослужбовця і відповідних пільг, в даному випадку не заслуговують на увагу, оскільки суд відмовив в задоволенні таких вимог у зв`язку з відсутністю доказів правомірності їх нарахування згідно з умовами кредитного договору.

На підставі вищевикладеного, позов ТОВ «Діджи Фінанс» слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за тілом кредиту в сумі 10139,43грн.

Згідно з ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам на суму 10139,43грн., що становить 25,25% від первісно заявлених вимог на суму 40160,77грн. (10139,43грн х 100% / 40160,77грн), судовий збір в сумі 611,66грн. (2422,40 х 25,25% /100%).

Вирішуючи питання щодо компенсації позивачу витрат на правничу допомогу у зв`язку з розглядом цієї справи, суд виходить з того, що згідно з ч.1-6 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, на підтвердження здійснення витрат на правничу допомогу позивач надав суду копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №11306/10, договору №26 про надання правової допомоги від 15.02.2024, додаткової угоди до цього договору від 15.02.2024, акту б/н від 01.08.2025 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг), детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатським бюро «Анастасії Міньковської».

Разом з тим, вказані докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у визначеному розмірі, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Відповідно о п.4.2 договору №26 від 15.02.2024 про надання правової допомоги оплата за даним договором здійснюється не пізніше 3-х днів з моменту отримання клієнтом рахунку. В акті сторони можуть визначити інший порядок оплати послуг (п.4.6).

Згідно з актом б/н від 01.08.2025 АБ «Анастасії Міньковської» було надано позивачу правову допомогу відповідно до договору №26 від 15.02.2024 та додаткових угод до нього від 15.02.2024 загальною вартістю 7500,00грн, зокрема, з підготовки позовної заяви з додатками про стягнення кредитної заборгованості вартістю 7000,00грн. Згідно з п.4 вказаного акту оплата правничої допомоги здійснюється клієнтом у повному обсязі при підписанні цього акту.

Однак, первинного бухгалтерського документу про фактичну оплату наданих адвокатом послуг згідно з умовами договору про надання правничої допомоги позивач суду не надав та відповідно не довів, що він поніс витрати на правничу допомогу у цій справі, в розмірі 7000,00грн..

З урахуванням вищевикладеного, суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в зазначеному розмірі.

Керуючись ст.15,16,525,526,530,610,611,625-629,638,640,1048-1050,1054-1056-1 ЦК України, ст.2,4,5,12,13,49,76-82,89,137,141,259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», ЄРДПОУ 42649746, місце знаходження: м.Київ, вул.Авіаконструктора Ігоря Сікорського, б.8, заборгованість за кредитним договором №200171240 від 18.12.2014 в розмірі 10139,43грн. (десять тисяч сто тридцять дев`ять гривень 43 копійки).

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», ЄРДПОУ 42649746, місце знаходження: м.Київ, вул.Авіаконструктора Ігоря Сікорського, б.8, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 611,66грн. (шістсот одинадцять гривень 66 копійок).

Рішення суду може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 10.11.2025.

Суддя Н.А.Мурашова

05.11.2025