04 грудня 2025 року м. Мукачево Справа №303/5385/25
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
в складі: головуючого судді Кость В.В.
секретар судового засідання Гангур О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2
до відповідача ОСОБА_3
про стягнення заборгованості за договором позики,
ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики від 03.03.2025 року в розмірі 260000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про наявність невиконаних грошових зобов`язань відповідача з повернення взятих у позику грошових коштів за договором позики від 03.03.2025 року, які мали бути повернуті до 15 квітня 2025 року.
Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані також приписи ст.ст. 530, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України.
Відповідач, у встановлений ухвалою суду про відкриття провадження по справі строк, відзив на позовну заяву не подав.
Представник позивача подала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позов просила задоволити, проти винесення судом заочного рішення не заперечує.
Виклик відповідача до суду проводився шляхом надсилання на останню відому адресу реєстрації місця проживання відповідача судових повісток про виклик до суду.
Відповідач у судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву не подав, а тому суд ухвалює заочне рішення по справі.
Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.
На підставі письмової розписки ОСОБА_3 отримав в борг від позивача грошові кошти в сумі 260000,00 гривень строком до 15 квітня 2025 року.
Розписка написана власноручно 03 березня 2025 року.
Фактичне отримання коштів відповідачем у позику засвідчено його підписом.
В матеріалах справи також міститься письмова претензія про досудове врегулювання спору від 20.05.2025, яку позивач надсилав відповідачу з доказами її надсилання та скріншоти електронного листування між сторонами.
За таких обставин, слід констатувати, що наявність оригіналу розписки у позивача, відсутність доказів неправомірного заволодіння позивачем розпискою, свідчать, що відповідач зобов`язань щодо повернення грошових коштів до теперішнього часу не виконав.
З огляду на вищевказані фактичні обставини справи у контексті з доводами позивача щодо неповернення йому коштів, суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.
Відповідно до частини першої ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».
Частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються і приписи частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
При наявності розписки, яка знаходиться у позивача, обов`язок по доказуванню відсутності факту передачі грошових коштів лежить на відповідачеві.
При цьому, наявна в матеріалах справи розписка, по формі і змісту відповідає положенням ст. 1047 Цивільного кодексу України.
В свою чергу, ОСОБА_3 розписку про отримання від позивача грошових коштів у встановленому порядку не оспорював та будь-яких доказів у підтвердження відсутності факту заборгованості перед ОСОБА_1 суду не надав.
При вирішенні справи суд виходить також з того, що право позивача на повернення наданих у борг коштів базується на визнанні такого абсолютним правом на власність, яке не припиняється із незаконною втратою цих коштів власником та відсутністю можливості володіти ними.
Стягнення боргу за договором позики здійснюється у валюті позики, відносно чого 16.01.2019 Великою Палатою Верховного Суду було зроблено відповідний правовий висновок у справі №464/3790/16-ц.
Оскільки відповідач ОСОБА_3 не виконав взяті на себе зобов`язання з повернення позивачу позики у сумі 260000,00 грн., тому слід констатувати обставини щодо підставності позовних вимог ОСОБА_1 та наявності всіх правових підстав для стягнення з відповідача суми заборгованості.
Також представником позивача було допущено у тексті позовної заяви помилку щодо анкетних даних відповідача « ОСОБА_4 », тоді як вірним мало бути « ОСОБА_3 ».
Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору у сумі 2080,00 грн. підлягають віднесенню на відповідача відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 141, , 263-265, 281, 288, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області,
1. Позов задоволити.
2. Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму 260000,00 (двісті шістдесят тисяч гривень 00 копійок) гривень заборгованості за розпискою від 03 березня 2025 року.
3. Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму 2080,00 (дві тисячі вісімдесят гривень 00 копійок) гривень у відшкодування витрат по сплаті судового збору.
4. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
5. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
6. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
7. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
8. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
9. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Представник позивача: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Суддя В.В. Кость