Дата документу 19.11.2025 Справа № 335/2293/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/2293/24 Головуючий у 1-й інстанції: Романько О.О.
Провадження № 22-ц/807/958/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» Попова Євгена Васильовича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», треті особи - приватний нотаріус Івано-Франківського округу Івано-Франківської області Личук Тарас Володимирович, ОСОБА_2 , про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Фельський С.Л., звернувся до суду з вищевказаним позовом. В ході розгляду справи, а саме у серпні 2024 року, ОСОБА_1 скерував до суду заяву про збільшення позовних вимог.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що 03.11.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. вчинено виконавчий напис № 5538 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» у розмірі 40 706,64 доларів США.

Кредитний договір№175/кф-06 було укладено 07 вересня 2006 року між ЗАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (правонаступник ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційній банк) та ОСОБА_1 .

11.10.2011 Жовтневим районним судом м. Запоріжжя ухвалено рішення по справі № 2-1047/11 за позовом ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 175/КФ-06 від 07.09.2006. Суд вирішив задовольнити позовні вимоги та стягнув з ОСОБА_1 153 344 грн загальної заборгованості.

25.04.2012 відкрито виконавче провадження № 32282319 щодо стягнення з ОСОБА_1 154 997,44 грн. за виконавчим листом № 2-1047/2011 на користь ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк.

30.10.2013 винесено ухвалу про заміну сторони виконавчого провадження, ПАТ Промінвестбанк було замінено на ТОВ Кредитні Ініціативи.

В межах цього провадження було відібрано автомобіль боржника (позивача по справі) та проведено публічні торги з його продажу. Автомобіль Mazda, модель RX-8, 2005 року випуску, боржнику так і не повертався.

Позивач зауважив, що маючи на руках рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 153 344 грн. загальної заборгованості за договором №175/КФ-06 від 07.09.2006, ТОВ Кредитні ініціативи додатково отримали виконавчий напис нотаріуса про стягнення 1 163 395,77 грн.

04 грудня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Безмагоричних М.А. відкрито виконавче провадження № 63825218 на виконання виконавчого напису № 5538 від 03.11.2020.

В ході примусового виконання приватним виконавцем (виконавче провадження №63825218 з виконання виконавчого напису № 5538 від 03.11.2020) проведено опис та арешт майна боржника - двокімнатна квартира, загальною площею 52,97 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , що належала на праві приватної власності ОСОБА_1 .

В подальшому майно позивача було передане на реалізацію до Державного підприємства «СЕТАМ» та внесено до системи електронних торгів арештованим майном, лот № 485919.

Згідно протоколу про проведені електронні торги №552629 від 06.09.2021 за реєстраційним лотом № 491377, сформованого ДП «СЕТАМ» 06.09.2021, вказане майно, а саме: двокімнатна квартира, загальною площею 52.97 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , було реалізовано, та переможцем торгів визначено ОСОБА_2 .

Відповідно до пункту 8 Розділу X Порядку реалізації арештованого майна від 29.09.2016 року № 2831/5 Акт про проведенні електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, у випадках передбачених законодавством.

Згідно до Акту про проведені електронні торги від 21.09.2021, виданого приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Безмагоричних М.А., майно позивача було реалізовано за 488 563 грн. 60 коп.

Тобто, за рахунок продажу квартири ОСОБА_1 на виконання виконавчого напису нотаріуса було вилучено грошові кошти позивача на загальну суму 488 563 грн. 60 коп., грошові кошти, якими фактично заволоділи відповідач у справі, приватний виконавець та ДП «СЕТАМ».

Позивач зазначав, що виконавчий напис № 5538 від 03.11.2020 був вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. без правових на те підстав, тобто є таким, що не підлягає виконанню. Відповідно, набуття коштів ТОВ «Кредитні ініціативи» на підставі такого виконавчого напису є також безпідставним, а тому безпідставно набуті відповідачем кошти згідно виконавчого напису в розмірі 410 000,00 грн. підлягають поверненню позивачу відповідачем відповідно до ст. 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд: визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 5538, вчинений 03.11.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" заборгованості за кредитним договором № 175/КФ-06 від 07.09.2006 у розмірі 1 163 395,77 грн. та 1 500,00 грн.; стягнути з ТОВ «Кредитні ініціативи» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти за виконавчим написом нотаріуса № 5538 від 03.11.2020 в розмірі 410 000,00 грн, а також 3% річних в розмірі 35 598,74 грн, інфляційні втрати в розмірі 171 877,36 грн. та судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спора: приватний нотаріус Івано-Франківського округу Івано-Франківської області Личук Тарас Володимирович, ОСОБА_2 , про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, стягнення безпідставно набутих грошових коштів задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 5538, вчинений 03.11.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Тарасом Володимировичем, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" заборгованості за кредитним договором №175/КФ-06 від 07.09.2006 у розмірі 1 163 395,77 грн. та 1 500,00 грн. витрат, пов`язаних з вчиненням виконавчого напису.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти за виконавчим написом нотаріуса № 5538 від 03.11.2020 в розмірі 410 000,00 грн., а також 3% річних в розмірі 35 598,74 грн., інфляційні втрати в розмірі 171 877,36 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 174,76 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ТОВ «Кредитні ініціативи», від імені якого діє адвокат Попов Є.В., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, стягнути з позивача на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що 07 вересня 2006 року між ЗАТ «Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком» (далі Банк) та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 175/кф-06 (далі Кредитний договір), п. 6.1. якого чітко визначено, що: «Цей договір набирає чинності з дати його підписання Сторонами і діє до повного повернення Позичальником кредиту, сплати у повному обсязі процентів за користуванням ним та до повного виконання Позичальником будь-яких інших грошових зобов`язань, прийнятих ним на себе згідно умов цього Договору». Таким чином, оскільки зобов`язання за кредитним договором продовжують діяти, кредитний договір не розірвано, грошові кошти стягнуто безпосередньо в рахунок його погашення, факт визнання оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не є підставою для стягнення грошових коштів з кредитодавця. Отже, грошові кошти, стягнуті з позивача в рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором, стягнуто відповідно до вимог чинного законодавства України, на достатній правовій підставі дійсному кредитному договорі, за яким у позивача виникла заборгованість в результаті невиконання своїх зобов`язань, а тому, не підлягають стягненню з відповідача. Звертає увагу на постанову Верховного Суду № 910/13271/18 від 06 лютого 2020 року, яка передбачає, що договірний характер правовідносин, що існували між сторонами і на підставі яких виникло право вимоги та обов`язок повернення коштів, виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Зауважує, що скаржник в суді першої інстанції звертав увагу на справу № 331/427/22. В даній справі сторонами були: позивач ОСОБА_1 , відповідач ТОВ «Кредитні ініціативи», приватний виконавець Безмагаричних М.А., ДП «СЕТАМ», третя особа приватний нотаріус Івана-Франківського міського нотаріального округу Личук Т.В.

Позовні вимоги в даному судовому процесі були наступні:

- визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 5538, вчинений 03.11.2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. на стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" заборгованості за кредитним договором №175/КФ-06 від 07.09.2006 року у розмірі 1 163 395,77 грн. та 1 500,00 грн;

- визнати недійсними електронні торги, проведені 06.09.2021 року ДП "Сетам" із реалізації двокімнатної квартири, загальною площею 52,97 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , та інші позовні вимоги.

11 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до суду. Справі був присвоєно номер № 335/2293/24.

В даній судовій справі сторонами є: позивач ОСОБА_1 , відповідач ТОВ «Кредитні ініціативи», третя особа приватний нотаріус Івана-Франківського міського нотаріального округу Личук Т.В.

Позовні вимоги в даному судовому процесі наступні: визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 5538, вчинений 03.11.2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" заборгованості за кредитним договором №175/КФ-06 від 07.09.2006 року у розмірі 1 163 395,77 грн. та 1 500,00 грн., та інші вимоги.

Відповідно рішення по справі № 331/427/22 Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у задоволенні позову ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Фельського С.Л., до ТОВ «Кредитні ініціативи» та інших, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та інших вимог, відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 16 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2023 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду по справі № 331/427/22 від 07 грудня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 серпня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним акту, протоколу та свідоцтва змінено, викладено їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2023 року та постанова Запорізького апеляційного суду від 16 серпня 2023 року залишені без змін.

Таким чином, на думку скаржника, вимога позивача по справі № 335/2293/24, а саме визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 5538, вчинений 03.11.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованості за кредитним договором № 175/КФ-06 від 07.09.2006 у розмірі 1 163 395 грн. 77 коп. та 1 500 грн. витрат, пов`язаних з вчиненням виконавчого напису, вже розглядалась та Верховний Суд остаточно поставить крапку в розгляді даної вимоги.

Отже, встановлені обставини у постанові Запорізького апеляційного суду від 16 серпня 2023 року та постанові Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі № 331/427/22 не підлягають доказуванню з огляду на їх встановлення судом у справі між одними й тими ж сторонами щодо одних й тих же фактичних обставин. Але суд першої інстанції не звернув уваги на вже встановлені факти і розгляд їх Верховним судом.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 3 відсотків річних та інфляційних втрат зазначає наступне. Судовими рішеннями по справі № 331/427/22 підтверджується правомірність та законність виконавчого напису № 5538, вчиненого 03.11.2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. Тому підстави для стягнення вказаних сум відсутні.

Крім того, представник скаржника посилається на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 14.02.2022 по справі № 201/1311/19, від 05 лютого 2020 року у справі № 201/8493/18 .

Наголошує, що конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норма глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Таким чином, норми ст. 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Відповідно, якщо суд встановлює наявність між сторонами договірних зобов`язань, то застосування до таких відносин норми ст. 1212 ЦК України є неправильним (постанова від 14.10.2014 р. у справі №3-129гс14, постанова від 25.02.2015 р. у справі №3-11гс15, постанова від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15 та ін.). Під час примусового стягнення заборгованості за кредитним договором було стягнуто кошти на повернення існуючої заборгованості за кредитним Договором № 175/кф-06 від 07.09.2006 року. Таким чином, грошові кошти стягнуті за виконавчим написом нотаріуса, були стягнуті в рамках кредитного договору між сторонами, що свідчить про наявність між сторонами зобов`язальних (договірних правовідносин), що виключає можливість застосування статті 1212 ЦК України.

Від ОСОБА_1 , в особі його представника - адвоката Фельського С.Л., на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 07 вересня 2006 року між Закритим Акціонерним товариством Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (правонаступник Публічне акціонерне товариство Акціонерний комерційний промислово-інвестиційній банк) та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №175/кф-06.

11.10.2011 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя ухвалено рішення по справі № 2-1047/11 за позовом ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 175/КФ-06 від 07.09.2006 року. Суд вирішив задовольнити позовні вимоги та стягнув 153 344 грн загальної заборгованості, яка складалась з заборгованості за кредитом - 14 500,00 доларів США; заборгованості за відсотками - 3 325,21 доларів США; пені за прострочення тілу кредиту та процентів - 1 537,14 доларів США.

25.04.2012 року відкрито виконавче провадження № 32282319 щодо стягнення з ОСОБА_1 154 997,44 грн на користь ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк за виконавчим листом № 2-1047/2011, виданим Жовтневим районним судом м. Запоріжжя 12.12.2011.

30.10.2013 постановлено ухвалу про заміну сторони виконавчого провадження, ПАТ Промінвестбанк було замінено на ТОВ Кредитні Ініціативи.

В межах цього провадження було проведено публічні торги щодо продажу заставного майна - автомобіля боржника (позивача по справі) та проведено публічні торги з його продажу. З долучених скріншотів сторінок СЕТАМ вбачається, що торги з реалізації автомобілю Mazda, модель RX-8, 2005 року випуску, не відбулись, дата проведення аукціону - 16.10.2014. Тобто, з огляду на зазначену дату, торги відбувалися вже після заміни стягувача у виконавчому провадженні ВП № 32282319 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1047/2011, виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя 12.12.2011 року. Місцезнаходження автомобіля зазначено за адресою: вул. Авраменка, буд. 2, м. Запоріжжя, що не є адресою місця проживання боржника, яка зазначена як: АДРЕСА_2 . Судом не встановлено що далі відбулось з автомобілем, оскільки жодна зі сторін спору не надала відповідних доказів. Отже, не встановлено чи був автомобіль повернутий ОСОБА_1

03.11.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. вчинено виконавчий напис № 5538 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» у розмірі 40 706,64 доларів США на день вчинення напису згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют 28,58 становить: 1163 395,77 грн., яка виникла по кредитному договору № 175/КФ-06 від 07.09.2006 та 1500,00 грн. витрат на вчинення самого напису. Заборгованість складається з: прострочена заборгованість за кредитом - 14 500,00 доларів США, прострочена заборгованість за відсотками - 25 997,86 доларів США, пеня за прострочення тілу кредиту та процентів - 0,00 доларів США, строкова заборгованість за відсотками та комісією - 208,78 доларів США.

Порівнявши заборгованість, яка стягнута за рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2011 року та за виконавчим написом нотаріуса, суд правильно встановив, що прострочена заборгованість за кредитом є ідентичною, але заборгованість за відсотками значно відрізняється, що вказує на нарахування відсотків після ухвалення вищевказаного рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2011 року .

04 грудня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Безмагоричних М.А. було відкрито виконавче провадження № 63825218 на виконання виконавчого напису № 5538, виданого 03.11.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" заборгованості за кредитним договором №175/КФ-06 від 07.09.2006 у розмірі 1 163 395,77 грн.

Таким чином, за наявності рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2011 року про стягнення з ОСОБА_1 153 344 грн. заборгованості за договором №175/КФ-06 від 07.09.2006 року та відкритого виконавчого провадження № 32282319 з примусового виконання вказаного судового рішення, ТОВ Кредитні ініціативи, отримавши виконавчий напис нотаріуса про стягнення 1 163 395,77 грн. за тим самим договором, звернулось із заявою про відкриття ще одного виконавчого провадження №63825218 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса.

В ході примусового виконання приватним виконавцем проведено опис та арешт майна боржника, зокрема двокімнатної квартири, загальною площею 52.97 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , що належала на праві приватної власності ОСОБА_1 .

В подальшому, майно позивача було передане на реалізацію до Державного підприємства «СЕТАМ» та внесено до системи електронних торгів арештованим майном, лот № 485919.

Згідно протоколу про проведені електронні торги №552629 від 06.09.2021 за реєстраційним лотом №491377, сформованого ДП «СЕТАМ», 06.09.2021 вказане майно, а саме: двокімнатна квартира, загальною площею 52.97 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , було реалізовано, та переможцем торгів визначено ОСОБА_2 .

Відповідно до Акту про проведені електронні торги від 21.09.2021, виданого приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Безмагоричних М.А., майно позивача було реалізовано за 488 563 грн. 60 коп.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси.

Тобто вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - це надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Крім того, відповідно до абзацу 7 частини першої статті 89 Закону України «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року в справі № 6-887цс17 зроблено висновок, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19) зазначено, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) зазначила, що "для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису".

У постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 204/4071/14 (провадження № 61-360св18), від 09 лютого 2022 року у справі № 547/210/20 (провадження № 61-16834св21) зазначено, що вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постановах від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19), від 02 липня 2019 року у справі N 916/3006/17 (провадження № 14-278гс18).

Як зазначалося вище, 07 вересня 2006 року між ЗАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (правонаступник ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційній банк) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №175/кф-06.

ОСОБА_1 не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, тому ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційній банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №175/кф-06 в розмірі 153 344 грн та судових витрат.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2011 року у справі за позовом ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором позов ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк було задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк суму боргу по кредитному договору 153 344 грн загальної заборгованості, яка складалась з заборгованості за кредитом - 14 500,00 доларів США; заборгованості за відсотками - 3 325,21 доларів США; пені за прострочення тілу кредиту та процентів - 1 537,14 доларів США (т. 2, а.с. 119-120).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18), відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що «за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) вказано, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».

Отже, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, у тому числі шляхом звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється, а права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як правильно встановлено судом, кредитор реалізував своє право на дострокове стягнення заборгованості за кредитом.

Колегія погоджується з висновком суду, що звернувшись у 2011 році з позовом про стягнення з позичальника усієї заборгованості за кредитним договором, банк змінив строк виконання зобов`язання, а тому нарахування процентів після цієї дати є безпідставним, однак відповідно до наданого банком нотаріусу розрахунку, проценти нараховувались після 2011 року і нотаріусом запропоновано звернути стягнення в рахунок погашення процентів за користування кредитними коштами у більшому розмірі. Нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином як у безспірності розміру заборгованості, з метою погашення якої запропоновано звернути стягнення за виконавчим написом, так і у самому розмірі такої заборгованості. З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно виснував про наявність підстав для визнання оспорюваного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Колегія суддів також зауважує, що вчиняючи виконавчий напис від 03.11.2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованості, приватний нотаріус керувався, в тому числі, і главою 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (далі - постанова № 662) Перелік документів доповнено після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту:

«Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин

2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями.

Для одержання виконавчого напису додаються:

а) оригінал кредитного договору;

б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості».

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову № 662 визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема, доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин».

Ухвалами Вищого адміністративного суду України від 06 березня та 04 квітня 2017 року виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року зупинено до закінчення касаційного розгляду.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 залишено без змін.

Таким чином, оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

03.11.2020 року приватний нотаріус вчинив виконавчий напис всупереч правилам, встановленим Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, та неправомірно керувався пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, у редакції постанови №662, яка на той час уже була нечинною згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року в справі №826/20084/14, резолютивна частина якої була опублікована в інформаційному бюлетені "Офіційний вісник України" від 21 березня 2017 року №23.

Укладений 07 вересня 2006 року між ЗАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (правонаступник ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційній банк) та ОСОБА_1 кредитний договір №175/кф-06, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Подібні правові висновки Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах: від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17 (провадження № 61-14105св18), від 21 жовтня 2020 року у справі № 172/1652/18 (провадження № 61-16749св19), від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21).

Щодо позовних вимог про стягнення безпідставно набутих коштів.

Відповідно до частини першої ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зі змісту ст.1212 ЦК України вбачається, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі.

Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права, а збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнута, або з очікуванням, яке не справдилося.

Частинами другою та третьою ст. 1212 ЦК України встановлено, що положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставно набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Одним із випадків відсутності підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).

Так, Верховний Суд у постанові від 08 вересня 2021 року в справі № 201/6498/20 зазначив, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі ст. 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання невигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання, є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акта правова підстава вважається такою, що відпала.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року в справі № 910/1531/18 та від 28 січня 2020 року в справі № 910/16664/18.

Отже, суд першої інстанції правильно виснував, що ТОВ «Кредитні ініціативи» набуто грошові кошти внаслідок реалізації належної позивачу квартири, а отже за його рахунок. Підстава для набуття таких коштів відпала, адже виконавчий напис, визнано таким, що не підлягає виконанню. Тому, безпідставно набуті відповідачем на підставі вказаного виконавчого напису кошти в розмірі 410 000, 00 грн. підлягають поверненню позивачу відповідно ст. 1212 ЦК України.

Далі, згідно частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.

З огляду на встановлені судом обставинами та вищенаведені норми матеріального права, колегія суддів погоджується з висновком суду, що вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 35 598,74 грн. та інфляційних втрат в сумі 171 877,36 грн за період з 21.09.2021 по 11.08.2024 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами виникли договірні відносини у зв`язку з укладенням кредитного договору, що виключає можливість застосування статті 1212 ЦК України, є помилковими, оскільки факт визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з позивача) таким, що не підлягає виконанню, є підставою для повернення коштів.

При цьому обставини наявності або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за таким кредитним договором можуть бути предметом окремого судового розгляду.

Висновки про застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України, викладені у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18 та від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18.

Вищенаведеними нормами матеріального права спростовуються також доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що вимога позивача у цій справі, а саме, визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 5538, вчинений 03.11.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованості за кредитним договором № 175/КФ-06 від 07.09.2006 року вже розглядалась у справі № 331/427/22, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду. Так, підстави позову справі, що переглядається, і у справі № 331/427/22 є різними.

За своїм змістом решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Посилання в апеляційній скарзі на відповідні правові висновки Верховного Суду є безпідставними, оскільки в указаних справах були встановлені інші фактичні обставини, порівняно з обставинами у цій справі.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» Попова Євгена Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 01 грудня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко