Провадження № 2/591/1780/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого в особі судді КЛИМЕНКО А.Я.

при секретарі - Устименко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дитину

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів і свої позовні вимоги мотивує тим, що з 14 вересня 2013 року знаходиться у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Подружні стосунки припинені, сім`я розпалася повністю. Просить суд шлюб розірвати та стягнути аліменти на утримання дитини.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 13.12.2023 року відкрито провадження у справі №591/11428/23, вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження.

Позивач у позовній заяві зазначала, що перебуває у шлюбі з відповідачем із 2013 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народився син ОСОБА_4 . Однак, протягом останніх років сімейне життя між нею та ОСОБА_2 поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин.

ОСОБА_1 стверджувала, що між сторонами існують діаметрально протилежні погляди на шлюб і сімейні цінності, а відповідач не дотримувався приписів ст. 51 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що чоловік і дружина мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, звичок та уподобань. Позивач вказала, що спільне життя не склалося через нездатність відповідача підтримувати належну сімейну атмосферу, небажання розуміти сутність конфліктів у родині, байдужість до сімейних обов?язків і недостатню увагу до дитини. У зв?язку з цим між сторонами виникли стійкі неприязні відносини. На момент подання позову позивач проживає окремо від відповідача разом із сином, спільне господарство не веде, тому вважає примирення між ними неможливим.

ОСОБА_1 обґрунтовувала позовні вимоги щодо стягнення аліментів тим, що ОСОБА_2 є приватним підприємцем, має стабільні доходи, достатні для утримання неповнолітнього сина. Інших дітей у відповідача немає, стан його здоров?я дозволяє виконувати обов?язки з утримання дитини. Позивач вважає, що аліменти мають бути визначені у частці від доходу відповідача. Крім того, позивач посилалася на необхідність забезпечення належного матеріального та духовного розвитку сина, який проживає разом із нею в Республіці Словаччина.

У свою чергу, 09 жовтня 2025 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду клопотання про роз?єднання позовних вимог. У цьому клопотанні ОСОБА_2 визнав обставини, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися, вони вже понад два роки проживають окремо. Також відповідач вказав, що створив нову сім?ю з громадянкою України ОСОБА_5 , з якою проживає з 2025 року за адресою: АДРЕСА_1 . Збереження реєстрації шлюбу перешкоджає відповідачу укласти шлюб з іншою жінкою, що суперечить принципу добровільності шлюбу, закріпленому у ст. 51 Конституції України.

Крім того, відповідач зазначив, що невиправдане затягування вирішення питання про розірвання шлюбу створює для сторін негативні наслідки під час набуття ними майна чи накопичення коштів, оскільки за чинності реєстрації шлюбу такі активи можуть бути ототожнені зі спільною сумісною власністю подружжя відповідно до ст. 60 СК України, що потенційно зумовить нові судові спори. Разом з тим, затримка з вирішенням питання про розірвання шлюбу також може створити перешкоди під час оформлення та реєстрації новонародженої дитини відповідача у разі укладення ним шлюбу з іншою жінкою.

30 жовтня 2025 року ухвалою Зарічного районного суду м. Суми у справі №591/11428/23 вирішено роз?єднати цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на дитину та поділ спільного майна подружжя в дві окремі справи. Суд мотивував зазначену ухвалу тим, що спільний розгляд вказаних позовних вимог ускладнює вирішення справи по суті, а тому для більш оперативного розгляду спору вважав за необхідне їх роз?єднати.

20 листопада 2025 року до суду надійшла заява від представника ОСОБА_2 адвоката Страшенко А.В. про визнання позовних вимог у справі №591/11428/23. Цією заявою відповідач визнав, що шлюбні відносини між ним та позивачем фактично припинилися, сторони понад два роки проживають окремо, а протягом останніх років сімейне життя поступово погіршувалося, що зрештою призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Між відповідачем та позивачем існують протилежні погляди на шлюб і сімейні цінності, між сторонами склалися неприязні відносини. Спільного господарства сторони не ведуть. Отже, примирення між ним та позивачем є неможливим. Крім того, відповідач зазначив, що перебуває у шлюбі з позивачем з 2013 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_4 , який проживає разом із позивачем. Відповідач визнав, що здатний брати участь у матеріальному забезпеченні їхнього сина ОСОБА_4 . Відповідач вказав, що позовні вимоги про розірвання шлюбу та стягнення аліментів визнає у повному обсязі.

Також 20 листопада 2025 року до суду надійшло клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, у якому порушено питання про надання сторонам двомісячного строку на примирення.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, так як розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи.

Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовна заява обґрунтована і підлягає задоволенню виходячи з наступного:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 14 вересня 2013 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб(а.с.7).

Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Сторони послідовно визнавали, що шлюбні відносини між ними фактично припинилися: вони понад два роки проживають окремо, спільного господарства не ведуть, між ними склалися неприязні стосунки, а сімейне життя протягом останніх років зазнавало суттєвого погіршення, що й призвело до повного розпаду сім?ї. Ці обставини неодноразово та узгоджено викладалися сторонами у поданих процесуальних документах, тому у суду немає підстав сумніватися в їх достовірності чи добровільності визнання.

Як позивач, так і відповідач весь час наполягали на неможливості примирення. Відповідач додатково обґрунтовував це тим, що з 2025 року фактично перебуває у шлюбних відносинах з іншою жінкою. Зволікання з розірванням шлюбу створює йому перешкоди у реєстрації нового шлюбу з фактичною дружиною, а також може ускладнити процедури щодо оформлення та реєстрації новонародженої дитини. Позиція відповідача, як і позиція позивача, була незмінною протягом усього часу розгляду справи до моменту роз?єднання позовних вимог у дві окремі справи.

Однак уперше за два роки, вже після роз?єднання позовних вимог і безпосередньо перед призначеним судовим засіданням по суті спору, позивач подала клопотання про надання сторонам двомісячного строку для примирення. При цьому таке клопотання не містить жодної мотивації чи обґрунтування зміни позиції.

Суд критично оцінює зазначене клопотання з огляду на таке:

Саме позивачка ініціювала розірвання шлюбу, стверджуючи у позовній заяві та надалі підтверджуючи у процесуальних документах, що шлюб фактично розпався, подружжя тривалий час не проживає разом і не веде спільне господарство. Позивач не змінювала ці обставини та не відмовлялася від їх визнання у порядку ч. 2 ст. 82 ЦПК України. Зміна позиції відбулася лише після того, як відповідач визнав позов, і з?явилася реальна можливість ухвалення судового рішення про розірвання шлюбу в найближчому судовому засіданні. Така процесуальна поведінка створює обґрунтовані підстави для висновку, що клопотання про примирення має суто формальний характер і спрямоване не на відновлення сімейних стосунків, а на штучне затягування судового розгляду.

Стаття 51 Конституції України визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов?язки у шлюбі та сім?ї.

Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв?язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

При цьому Сімейний кодекс України встановлює принцип одношлюбності, за яким жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього (ст. 25 Кодексу).

Стаття 111 Сімейного кодексу України передбачає, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Суд враховує практику Верховного Суду, за якою законом не передбачено примушення особи до збереження шлюбних відносин проти її волі (постанова від 21.03.2019 у справі №569/1011/18-ц), надання строку для примирення не може перетворюватися на інструмент штучного блокування розірвання шлюбу, а застосування такого строку є правом суду, а не його обов?язком (постанова від 30.05.2019 у справі №442/6319/16-ц).

Також суд вважає за доцільне застосувати доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка випливає з принципу добросовісності (п. 6 ст. 3 ЦК України). Зазначена доктрина неодноразово була застосована Верховним Судом, зокрема у постанові від 25.10.2024 у справі №470/1471/13-ц.

Відповідно до висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №147/66/17 добросовісність це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації їхніх прав і передбаченого договором та/або законом виконання їхніх обов?язків. Введення у цивільне законодавство принципу добросовісності є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності необхідно оцінювати поведінку суб?єкта права як добросовісної або недобросовісної.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається (постанова Верховного Суду від 16.02.2022 у справі №914/1954/20).

Сама собою суперечлива поведінка не заборонена. Заборона суперечливої поведінки не покликана покарати особу, яка діє суперечливо. Право блокується через очевидну несправедливість, що в конкретних ситуаціях може виникати в результаті суперечливої поведінки (рішення від 17.01.2013 року у справі «Карабет та інші проти України» (Karabet and others v. Ukraine), заяви №№ 38906/07 і 52025/07, п. 276).

Враховуючи те, що саме позивач ініціювала розірвання шлюбу, послідовно стверджувала про неможливість примирення сторін та визнала відповідні обставини, і не відмовлялася від них у подальшому, а також беручи до уваги, що зміна її позиції відбулася лише після роз?єднання позовних вимог у дві окремі справи і за день до судового засідання по суті, уже після того, як відповідач визнав позов та обставини, що виключають можливість примирення, подане позивачем клопотання про надання строку для примирення є необґрунтованим, суперечливим та таким, що не відповідає попередній поведінці позивача.

За таких умов суд, реалізуючи свої дискреційні повноваження, відмовляє у задоволенні клопотання про надання строку для примирення.

Суд також враховує, що відповідач бажає розірвання шлюбу, перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою, а задоволення клопотання позивача позбавило б відповідача можливості реалізувати свої права, що суперечить принципу справедливості та усталеній практиці Верховного Суду.

Крім того, суд зауважує, що подібні дії позивача призводять до порушення прав не лише відповідача, а й малолітньої дитини, оскільки штучне затягування розгляду справи позбавляє дитину можливості своєчасно отримувати аліменти, що є недопустимим і суперечить принципу пріоритетності найкращих інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов?язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частина 3 ст. 181 Сімейного кодексу України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України).

Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Як встановлено ч. ч. 1, 2 ст. 195 Сімейного кодексу України, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

З огляду на те, що дитина проживає разом із позивачем, саме позивач вправі обрати спосіб стягнення та визначити розмір аліментів у порядку, передбаченому ст. ст. 181, 183 СК України. Заявлений розмір аліментів відповідає вимогам закону, відповідач визнає ці позовні вимоги, а інтереси дитини додатково захищаються тим, що у разі відсутності у платника аліментів офіційного доходу за ним обліковується заборгованість, яка визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для відповідної місцевості. За таких обставин заявлені позовні вимоги відповідають найкращим інтересам дитини та підлягають задоволенню судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання позовної заяви про розірвання шлюбу становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено, що з 01 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2684 грн.

З огляду на те, що позовні вимоги Позивача задоволені у повному обсязі, за подання позовної заяви в частині вимоги про розірвання шлюбу Позивач сплатила судовий збір у розмірі 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1073,60 грн (2684 ? 0,4), а за вимогу про стягнення аліментів була звільнена від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір у сумі 1073 грн. 60 грн..

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір в сумі - 1073 грн. 60 коп..

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 104, 110-112, 114, 180-183 Сімейного кодексу України, ст. ст. 2, 10-13, 76-81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дитину задоволити.

Розірвати шлюб ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) зареєстрований 14 вересня 2013 року Ковпаківським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сумського міського управління юстиції, актовий запис №1099.

Стягувати з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини заробітку(доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, і аліменти виплачувати матері дитини ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ), починаючи стягнення з 06 грудня 2023 року.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) - 1073,60 грн. в рахунок повернення судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави 1073 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення виготовлено 04 грудня 2025 року.

СУДДЯ А.Я. КЛИМЕНКО