Справа № 682/3202/24
Провадження № 2/682/1530/2025
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 грудня 2025 року м. Славута
Славутський міськрайонний суд Хмельницької області у складі :
головуючої судді Матвєєвої Н.В.
з участю секретарки судових засідань Кисельової А.М.
представника позивача КП "Славутське ЖКО" - Дацюк С.Л.
відповідачки - ОСОБА_1
представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Мукомел Л.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Славута за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом КП "Славутське ЖКО" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-
КП "Славутське ЖКО" звернулося до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є наймачами квартири АДРЕСА_1 , квартира має статус державної.
На підставі наведеного, представник позивача в позовній заяві посилаючись на ст. 71, 72 ЖК України, просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позовні вимоги задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_1 та її представник у судовому засіданні позову не визнали, зазначили, що ОСОБА_1 в 2021 році поїхала за кордон на заробітки, потім у 2023 році приїздила додому, проживала у спірній квартирі, де перебували її речі. Потім знову поїхала за кордон, народила там дитину і тільки в 2025 році приїхала в Україну, проте дізналася, що її визнали такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . Інтересу до житла не втратила, іншого житла, окрім спірної квартири немає. До часу ухвалення заочного рішення суду у квартирі перебували всі її речі, а також речі її матері. В подальшому у липні 2025 року, представники КП "ЖКО" сказали матері, щоб вона забирала речі та передала ключі від квартири, оскільки їх знято з реєстрації. Гроші на оплату комунальних послуг пересилала матері, проте не знала, що мати не сплачувала комунальні послуги.
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином.
Заслухавши вступне слово представника позивача, відповідачки ОСОБА_1 , її представника, покази свідків, дослідивши докази у справі в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області від 28.12.2006 року № 597 "Про затвердження акту приймання-передачі відомчих гуртожитків КП "Промжитлобуд" по АДРЕСА_2 в комунальну власність, затверджено акт приймання - передачі в комунальну власність міста відомчі гуртожитки КП "Промжитлобуд" по АДРЕСА_2 .
Відповідно до акту приймання - передачі відомчого гуртожитку КП "Промжитлобуд" по АДРЕСА_3 в комунальну власність міста, гуртожиток, в якому знаходиться спірна квартира переданий в комунальну власність міста та знаходиться на балансі і обслуговуванні позивача.
Відповідно до довідки від 19.11.2024 за №6521/26-В, наданої відділом з питань реєстрації місця проживання виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області, вбачається, що відповідачі ОСОБА_2 ,1970 року народження та ОСОБА_1 , 1999 року народження, зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 .
Згідно акту від 21.11.2024, складеного комісією у складі: начальника абонентського відділу Віти Єніної, завідувача гуртожитку ОСОБА_3 вбачається, що ОСОБА_2 ,1970 року народження та ОСОБА_1 , 1999 року народження у даній квартирі близько трьох років фактично не проживають.
Як вбачається з виписки по особовому рахунку № НОМЕР_1 за адресою: квартира АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 рахується заборгованість зі сплати комунальних послуг станом на 31.10.2024 року у сумі 51 851,80 грн.
З пояснень свідка ОСОБА_5 слідує, що вона працює завідувачем гуртожитку, в якому зареєстровані відповідачі в квартирі АДРЕСА_1 з вересня 2024 року. Вона знайома із усіма мешканцями гуртожитку, проте ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вона не знає, бо вони в означеній квартирі не проживають понад три роки, із заявами про збереження за ними права користування житловим приміщенням до КП "Славутське ЖКО" та до неї не зверталися. Сусіди повідомили, що відповідачі не надали їм номери засобів зв`язку. Також вона щомісячно знімає покази лічильників, тому їй відомо, що за рік показники лічильника в квартирі не змінилися.
З пояснень свідка ОСОБА_6 слідує, що вона знайома із ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , які проживали в квартирі АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 з 2021 року виїхала на заробітки за кордон, потім у 2023 році приїздила додому і була близько 2 тижнів, потім знову поїхала на роботу, в 2024 році у неї народилася дитина. Весь час вона та її матір користувалися квартирою АДРЕСА_1 , там перебували їх речі та меблі. Лише у липні 2025 року за вказівкою завідуючої гуртожитку ОСОБА_2 вивезла речі з квартири, а вона їй в цьому допомагала. У ОСОБА_1 немає іншого житла, окрім спірної квартири, вона зараз проживає із ОСОБА_2 у її співмешканця по АДРЕСА_4 .
З доказів наданих відповідачкою ОСОБА_1 слідує, що відповідно до відміток у закордонному паспорті ОСОБА_1 , остання здійснила перетин державного кордону 09.11.2021 року, в подальшому приїхала в Україну 13.09.2023 року і виїхала з України 26.09.2023 року. Відповідно до свідоцтва про народження дитини, у відповідачки в 2024 році у Польщі народилася дитина - ОСОБА_7 . З грошових переказів слідує, що ОСОБА_1 переказувала грошові кошти протягом 2023-2025 року ОСОБА_2 , як зазначила відповідачка на сплату комунальних послуг за квартиру.
Позивачем надано суду докази, з яких слідує, що відповідно до рішення Славутської міської ради від 13.12.2024 року № 17-42/24 "Про затвердження Переліку об`єктів нерухомого комунального майна, що перебувають на балансах підприємств, установ та закладів комунальної форми власності", гуртожиток по АДРЕСА_4 перебуває на балансі КП "Славутське ЖКО". З облікової картки на житлове приміщення слідує, що житло надавалося відповідачам на підставі протоколу № 3 від 17.02.1993 року на склад сім`ї : ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , в подальшому ОСОБА_4 та ОСОБА_8 були зняті з реєстрації.
Позивач, вказуючи на відсутність відповідачів у займаному ними житловому приміщенні понад встановлені законом строки та втратою останніми у зв`язку з цим інтересу до житла, звернувся до суду зі вказаним позовом за захистом свого порушеного права, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, посилаючись на норми ст. 71, 72 ЖК України.
Таким чином, спірні правовідносини щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами права, які містяться в главі 2 Житлового кодексу України.
Згідно із ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Цією ж статтею визначено перелік випадків, при настанні яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.
Статтею 72 Житлового кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно зі ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті.
Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК України є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату наймачем права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення.
Заочним рішенням суду від 13.03.2025 року позов задоволено у повному обсязі.
Натомість 05.09.2025 року відповідачка ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 13.03.2025 року.
Ухвалою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 07.10.2025 року, ОСОБА_1 поновлено строк для звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення та скасовано заочне рішення суду від 13.03.2025 року.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
З доказів наданих суду вбачається, що на балансі позивача знаходиться гуртожиток, в якому розташована квартира, де зареєстровані відповідачі, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у спірній квартирі понад 6 місяців не проживають, комунальні послуги не сплачують, вказаним житловим приміщенням не користуються. ОСОБА_2 проживає за іншою адресою, чого не заперечувала відповідачка ОСОБА_1 . Факт проживання ОСОБА_2 із співмешкнцем за адресою : м. Славута вул. Паперника підтвердила і допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , яка є подругою ОСОБА_2 . Відповідачка ОСОБА_1 переказувала кошти для ОСОБА_2 , які остання мала сплачувати за комунальні послуги, натомість витрачала на власні потреби, внаслідок чого утворилася заборгованість за комунальні послуги, про що ОСОБА_1 дізналася лише після ухвалення заочного рішення у справі і зняття її з реєстрації за місцем розташування спірної квартири. Таким чином, суд вважає доведеним позивачем факт не проживання понад 6 місяців без поважних причин відповідачки ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 і тому у суду є підстави для визнання відповідачки ОСОБА_2 такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням.
Натомість суд вважає, що відповідачка ОСОБА_1 не користувалася квартирою АДРЕСА_1 понад 6 місяців з поважних причин, оскільки виїхала за кордон на заробітки, в 2023 році приїздила до житла, в подальшому у зв`язку із військовим станом та проживанням у безпечному місці знову проживала за межами України, де в неї народилася в 2024 році дитина, наразі вона повернулася в Україну, і має намір проживати у спірній квартирі. На час виїзду її за кордон, у квартирі залишалися всі її речі, документи та меблі, які були вивезені її матір`ю на вимогу адміністрації гуртожитку після зняття її з реєстрації на підставі рішення суду, про що свідчила свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні.
Тобто відповідачка ОСОБА_1 інтересу до житла не втратила, про існування заборгованості за комунальні послуги не знала, іншого житла, окрім спірної квартири немає, на постійне місце проживання із вказаної квартири не вибувала, а тому не може вважатися такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позбавлення відповідачки ОСОБА_1 житла за таких обставин вважатиметься порушенням ст. 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, тобто втручанням у право на мирне володіння майном та у її право на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, окрім того позивачем не доведено, що таке втручання є необхідним у демократичному суспільстві.
Суд критично ставиться до показань свідка ОСОБА_5 та акту про не проживання від 21.11.2024 року, складеного позивачем щодо непроживання в квартирі ОСОБА_1 понад 3 роки без поважних причин, оскільки свідок працює у гуртожитку лише з 2024 року, у квартирі, де зареєстрована відповідачка ОСОБА_1 не була, про непроживання відповідачки їй відомо зі слів сусідів, з відповідачами жодного разу не контактувала.
За таких обставин у суду є підстави вважати лише відповідачку ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , а в іншій частині позову слід відмовити за недоведеністю.
Згідно з положенням пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 3028 грн., який відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача у сумі 3028 грн., оскільки у позові до відповідачки ОСОБА_1 відмовлено.
З цих підстав позов підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст. 9, 71,72, 107 ЖК України, ст. 12, 13, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України, суд,-
Позов КП "Славутське ЖКО" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 , 1970 року народження, такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь КП "Славутське ЖКО" судовий збір в сумі 3028 грн.
В іншій частині позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Хмельницького апеляційного суду.

Сторони можуть отримати інформацію щодо даної справи за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України за посиланням https://sl.km.court.gov.ua/sud2214/ або в підсистемі "Електронний суд".

Головуючий суддя Н.В.Матвєєва