ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 175/687/23

провадження № 61-13773св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ярова Наталія Геннадіївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Яковлева Інна Миколаївна,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_5 , на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2024 року в складі судді Озерянської Ж. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року в складі колегії суддів: Космачевської Т. В., Максюти Ж. І., Халаджи О. В.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ярова Н. Г. (далі - приватний нотаріус Ярова Н. Г.), приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Яковлева І. М. (далі - приватний нотаріус Яковлева І. М.), про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та визнання права власності.

Позов мотивований тим, що на розгляді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальна справа № 203/2826/20 по кримінальному провадженню № 0000678 за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у незаконному позбавленні волі ОСОБА_8 та ОСОБА_1 протягом періоду часу з лютого 2020 року по 25 травня 2020 року та у шахрайському заволодінні ними квартирою, що належить позивачу та його батьку, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом примушування ОСОБА_8 та його батька, ОСОБА_1 , до переоформлення 08 травня 2020 року належної їм квартири на ім`я ОСОБА_2 , який є знайомим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Більше трьох років суд не може завершити підготовче засідання у зазначеній кримінальній справі, тому він звернувся до суду з позовом у цій справі та просив його розглянути за наявними доказами незалежно від того, коли буде вирок у зазначеній кримінальній справі.

Сам факт звільнення позивача та його батька спецпідрозділом поліції 25 травня 2020 року з місць, де їх утримували проти їх волі, свідчить про наявність у них дефекту волі під час укладення та підписання ними спірного договору купівлі-продажу, укладеного 08 травня 2020 року - ще до їх звільнення. Станом на 08 травня 2020 року ОСОБА_8 і ОСОБА_1 ще перебували під повним фізичним та психологічним контролем злочинців. Внутрішнє волевиявлення позивача та його батька на продаж належної їм квартири не було вільним, а тому зазначений правочин від 08 травня 2020 року та наступний (похідний від нього) правочин від 04 лютого 2021 року можуть бути визнані судом недійсними з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 203, частиною першою статті 215 ЦК України.

ОСОБА_1 вважав ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 недобросовісними набувачами його квартири, тому є підстави для витребування від останніх набувачів усієї спірної квартири.

Уже під час розгляду справи судом ОСОБА_3 зрізав замки та поставив сигналізацію у спірній квартирі, в якій ОСОБА_1 постійно проживав разом зі своїм батьком ОСОБА_8 до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 та продовжував проживати і після смерті батька. З огляду на викладене він більше не може потрапити до спірної квартири та вимушений додатково заявити вимоги про витребування спірної квартири.

ОСОБА_1 з урахуванням уточнення позовних вимог просив:

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 08 травня 2020 року квартири АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яровою Н. Г. і зареєстрований в реєстрі за № 300;

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 04 лютого 2021 року квартири АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевою І. М. та зареєстрований в реєстрі за № 168;

скасувати за ОСОБА_3 державну реєстрацію його права власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка була здійснена 04 лютого 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Яковлевою І. М. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №56456535) на підставі договору купівлі-продажу від 04 лютого 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевою І. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 168;

визнати за ОСОБА_1 право власності у цілому на квартиру АДРЕСА_2 , а саме:

- 1/4 частина зазначеної квартири належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 грудня 2006 року;

- 3/4 частини вказаної квартири ОСОБА_1 успадкував за законом після смерті свого батька ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

витребувати від ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 у цілому квартиру АДРЕСА_2 ;

стягнути з кожного з відповідачів на користь позивача по 10 000,00 грн компенсації його витрат на оплату правничої допомоги, які складаються з 30 000,00 грн фіксованого розміру гонорару адвоката.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2024 року, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 08 травня 2020 року квартири АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яровою Н. Г. та зареєстровано в реєстрі за № 300.

Скасовано за ОСОБА_3 державну реєстрацію його права власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка була здійснена 04 лютого 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Яковлевою І. М. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 56456535) на підставі договору купівлі-продажу від 04 лютого 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевою І. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 168.

Визнано за ОСОБА_1 право власності у цілому на квартиру АДРЕСА_2 , а саме: 1/4 частина вказаної квартири ОСОБА_1 належить на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 грудня 2006 року; 3/4 частини зазначеної квартири ОСОБА_1 успадкував за законом після смерті батька ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Витребувано від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 у цілому квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнено із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 з кожного по 10 000,00 грн компенсації витрат на надання правничої допомоги, які становлять 30 000,00 грн фіксованого розміру гонорару адвоката. Стягнено з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 4 000,00 грн. Стягнено з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 4 000,00 грн. Стягнено з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 4 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що у цій справі позивач є потерпілим від злочину осіб, які не є учасниками даної справи. За три роки суд не завершив підготовчий розгляд кримінальної справи № 203/2826/20. Тому відповідач безпідставно вважає, що суд не може розглянути цю справу без наявності вироку в кримінальній справі № 203/2826/20 за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у незаконному позбавленні волі ОСОБА_8 та ОСОБА_1 з лютого 2020 року до 25 травня 2020 року та шахрайським заволодінням їх квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом примушування ОСОБА_8 та ОСОБА_1 до переоформлення 08 травня 2020 року належної їм квартири на ім`я їх знайомого ОСОБА_2 .

Сам факт звільнення позивача та його батька спецпідрозділом поліції 25 травня 2020 року з місць, де їх утримували проти їх волі, свідчить про наявність у них дефекту волі під час укладення та підписання ними договору від 08 травня 2020 року, ще до їх звільнення. Станом на 08 травня 2020 року ОСОБА_8 та ОСОБА_1 ще перебували під повним фізичним та психологічним контролем злочинців.

Також суд врахував, що при укладенні обох спірних договорів нотаріуси були введені відповідачами в оману відносно того, що між сторонами вже відбувся безготівковий розрахунок за продаж квартири через банківські установи. Під час розгляду справи у суді відповідачі не надали суду доказів на підтвердження відповідних розрахунків ними за спірну квартиру, чим спростували свою добросовісність, адже ціна квартири є істотною умовою договорів купівлі-продажу спірної квартири.

При цьому перший спірний договір позивачем та його батьком було укладено 08 травня 2020 року, тобто до дня їх звільнення 25 травня 2020 року спецпідрозділом поліції з місць, де їх утримували проти їх волі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Тому внутрішнє волевиявлення позивача та його батька ОСОБА_8 на продаж належної їм квартири не було вільним, що суперечить частині третій статті 203 ЦК України.

Таким чином, оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про наявність підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 203, частиною першою статті 215 ЦК України, для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири.

ОСОБА_1 спільно проживав разом зі своїм батьком у спірній квартирі до дня його смерті та протягом шести місяців після смерті свого батька звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Тому відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина (3/4 спірної квартири) після його батька належить позивачу ще з часу її відкриття й незалежно від того, чи отримав ОСОБА_1 відповідне свідоцтво чи ні.

Крім того, суд врахував, що на а. с. 128 т. 1 міститься заява ОСОБА_1 та ОСОБА_9 наступного неправдивого змісту: «Цією заявою підтверджую, що між нами проведений безготівковий розрахунок, що зазначено положенням Постанови Правління Національного банку України "Про підтвердження Положення про ведення касових операції у національній валюті в Україні" від 29 грудня 2017 року № 148", грошові кошти отримані нами від 521 770,00 грн, до підписання договору купівлі - продажу. При цьому своїм власноручним підписом підтверджую достовірність цих фактів та несу відповідальність за правдивість викладених вище фактів. Про відповідальність, передбачену чинним законодавством за недотримання положень Постанови Правління НБУ «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» та повідомлення недостовірних відомостей нас, ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , попереджено».

Аналогічні заяви неправдивого змісту (замість подання копій банківських квитанцій) подавали нотаріусам обидва набувачі спірної квартири: ОСОБА_2 (а. с. 168) та ОСОБА_3 (а. с. 169).

На а. с. 169 т. 1 міститься нотаріально посвідчена заява ОСОБА_3 наступного змісту: «Я. ОСОБА_3 , цієї заявою ставлю до відома, розрахунок за куплену мною житлову квартиру [...] відбувся безготівково [...] кошти в розмірі 350 000 гривень перераховані на банківський рахунок відчужувача до підписання договору купівлі-продажу. При цьому своїм власноручним підписом підтверджую достовірність цих фактів та відповідальність за правдивість викладених вище фактів».

За таких обставин суд критично оцінює позицію представників відповідачів про добросовісність їх довірителів (відповідачів), які надавали нотаріусам завідомо недостовірну заяву, навіть будучи повідомленими нотаріусом про відповідальність за правдивість викладених у заяві особою фактів.

Оскільки позивач спростував добросовісність останнього набувача його квартири ( ОСОБА_3 ), яка презюмується відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України, то є підстави для застосування судом саме статті 387 ЦК України для витребування на користь позивача спірної квартири, а не положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, якими врегульовані питання витребування майна від добросовісного набувача.

Отже, з урахуванням усіх обставини цієї конкретної справи, виходячи з принципів мирного володіння майном та враховуючи спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього спірного майна, справедливим є витребування спірної квартири на користь позивача у подружжя ОСОБА_3 . У іншому випадку не буде дотримано балансу інтересів сторін та буде непоправно порушене право ОСОБА_1 на мирне володіння єдиним його житлом по відношенню до прав недобросовісних набувачів спірної квартири подружжя ОСОБА_3 , які мають власне житло за адресою: АДРЕСА_3 .

Вимога позивача про визнання недійсним наступного договору купівлі-продажу спірної квартири не є належним способом захисту прав споживача, адже для належного та ефективного захисту порушених прав ОСОБА_1 достатньо визнання першого договору недійсним та витребування майна від останніх набувачів. Тому суд зробив висновок, що вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 від 04 лютого 2021 року, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 , який посвідчено приватним нотаріусом Яковлевою І. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 168, не підлягає задоволенню.

Стосовно визначення розміру компенсації витрат за надання позивачу правничої допомоги адвокатом Бардаченком В. В. суд вказав, що розмір гонорару адвоката, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача. Тому в цьому випадку подавати опис робіт, виконаних адвокатом, не обов`язково. При цьому загальними засадами цивільного законодавства є: добросовісність, розумність та справедливість. З урахуванням складності цієї справи суд вважав, що добросовісним та справедливим буде стягнення на користь ОСОБА_1 з кожного із відповідачів по 10 000,00 грн компенсації витрат на надання позивачу правничої допомоги.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що внутрішнє волевиявлення позивача та його батька на продаж належної їм квартири не було вільним.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спадщина (3/4 частини спірної квартири) ОСОБА_1 належить ще з часу відкриття спадщини, причому не залежно від того отримав ОСОБА_1 відповідне свідоцтво чи ні. Тому доводи апеляційної скарги стосовно цього питання є безпідставними.

Аргумент апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної квартири, а тому її витребування на користь позивача є неправомірним втручання у законне право власності відповідача, суд вважав безпідставним. Судом встановлено, що в нотаріальних справах відсутні докази безготівкових розрахунків, про які було наведено в заявах, а під час розгляду справи відповідачі не надали суду таких доказів. Тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_2 здійснив розрахунок з ОСОБА_1 та ОСОБА_8 до підписання ними договору купівлі-продажу шляхом перерахування на їх банківські рахунки відповідних коштів, а також що ОСОБА_3 здійснював розрахунок з ОСОБА_2 до підписання ними договору купівлі-продажу шляхом перерахування на його банківський рахунок відповідних коштів. За таких обставин, суд першої інстанції, виходячи з принципів мирного володіння майном та враховуючи спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього спірного майна, дійшов правильного висновку про витребування спірної квартири.

Стосовно доводів апеляційної скарги про протиправне стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, апеляційний суд вказав, що для відшкодування витрат учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Суд встановив, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 надано: ордер на підтвердження повноважень Бардаченка В. В. представляти інтереси ОСОБА_1 у судах всіх інстанцій; договір про надання правової допомоги від 09 серпня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 і адвокатом Бардаченком В. В.; акт приймання наданих послуг від 15 жовтня 2023 року відповідно до умов додаткової угоди від 15 лютого 2023 року до договору про надання юридичних послуг на загальну суму 80 000,00 грн; додаткову угода від 15 лютого 2023 року до договору про надання юридичних послуг; додаток до додаткової угоди від 15 лютого 2023 року щодо визначення розміру гонорару адвоката.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, дослідивши заперечення відповідача стосовно розміру витрат на професійну правничу допомогу, дійшов правильного висновку про те, що вимоги про стягнення витрат є обґрунтованими й стягнув із відповідачів на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн (по 10 000,00 грн з кожного).

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У жовтні 2024 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_5 , в якій просив рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року в частині задоволених позовних вимог скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суди відмовили у зупиненні провадження у цій справі до розгляду судом кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у незаконному позбавленні волі ОСОБА_8 та ОСОБА_1 протягом періоду із лютого 2020 року до 25 травня 2020 року та у шахрайському заволодінні ними квартирою, що належить позивачу та його батьку. Разом з цим, крім показань самого позивача, судові рішення обґрунтовано виключно обвинувальним актом відносно братів ОСОБА_13 , ухвалами слідчих суддів, протоколами допиту позивача та його батька під час досудового розслідування. Проте ці докази є недопустимими та не дозволяють встановити факти, які є важливими у цій справі, а саме: 1) чи дійсно мало місце незаконне позбавлення волі ОСОБА_1 та ОСОБА_8 та ким саме; 2) протягом якого саме часу позивач та його батько були незаконно позбавлені волі та коли були звільнені; 3) чи вчинялись відносно позивача та його батька насильницькі дії або психологічний тиск. Якщо так, ким саме та з якою метою; 4) чи дійсно відносно позивача та його батька були вчинені шахрайські дії - заволодіння майном шляхом обману;

у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Таким чином, судові рішення в частині задоволення вимог про скасування державної реєстрації за ОСОБА_3 його права власності на спірну квартиру та визнання за ОСОБА_1 права власності у цілому на цю ж квартиру є безпідставними. Відповідач кілька разів наголошував про це як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, проте суди його доводи проігнорували;

на момент відчуження спірної квартири ОСОБА_2 позивач був власником лише частини квартири. Дійсну волю його батька на продаж квартири вже неможливо встановити, адже він помер до відкриття провадження у цій справі. При цьому відповідно до протоколу допиту батька позивача ОСОБА_8 як потерпілого від 26 травня 2020 року укласти договір купівлі-продажу квартири вмовив його син ОСОБА_1 (позивач у справі). Навіть якщо припустити, що позивач укладав договір купівлі-продажу під примусом, він не має права на витребування квартири в цілому, зважаючи на те, що він ніколи не був її 100 % власником. Тому суди зробили помилковий висновок щодо витребування спірної квартири на користь позивач в цілому;

суди зробили помилковий висновок про недобросовісність ОСОБА_3 , а також ОСОБА_4 . Він підшукував квартиру на вільному ринку нерухомості. Квартиру планував передати своєму сину для проживання. Після купівлі цієї квартири син відповідача ОСОБА_14 розпочав там ремонт. Як зазначав ОСОБА_15 під час допиту його у якості свідка, під час того, як він особисто робив чорновий ремонт у квартирі, сусіди не повідомляли йому про можливі проблеми з попередніми власниками квартири. Він вільно користувався квартирою, не приховуючи того факту що у квартири з`явився новий власник. Крім того, одночасною умовою визнання набувача добросовісним є те, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину. Договір купівлі-продажу спірної квартири посвідчений приватним нотаріусом, як того вимагає закон. Перед укладенням правочину нотаріус пересвідчився у відсутності заборон на відчуження, спорів щодо цього об`єкту нерухомості, а також перевірив правовстановлюючі документи на спірну квартиру у ОСОБА_2 . Завчасно була надана згода другого подружжя ОСОБА_4 на укладення договору купівлі - продажу. Таким чином, були дотримані усі вимоги до та під час укладення договору купівлі-продажу квартири, а тому ОСОБА_3 є добросовісним набувачем;

ОСОБА_3 помилково визнано недобросовісним набувачем лише на підставі того, що у матеріалах справи відсутні та відповідачі не надали доказів того, що розрахунки за договором купівлі-продажу спірної квартири були вчинені в безготівковій формі. Ні законодавство України ні судова практика не ставить у залежність добросовісність набувача від того, яким чином відбувались розрахунки за договором купівлі-продажу. Норми Закону України «Про нотаріат» і Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, які регламентують порядок вчинення нотаріальних дій, не містять положень, які зобов`язували б нотаріусів при посвідченні договорів купівлі-продажу нерухомого майна витребовувати у сторін договору документи, що підтверджують безготівковість розрахунку. Розрахунки між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу були проведені в повному обсязі, про що свідчать їх заяви, які містяться в матеріалах нотаріальної справи;

визнання ОСОБА_3 недобросовісним набувачем суперечить частині третій статті 388 ЦК України. Водночас відсутній висновок Верховного суду щодо того, чи може слугувати доказом недобросовісності набувача за договором лише відсутність доказів розрахунків за договором купівлі- продажу нерухомості в безготівковій формі, що також є додаткової підставою для оскарження судових рішень у цій справі;

ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру за відплатним договором, придбавши його в іншої особи. Він є другим власником квартири після її відчуження позивачем і його батьком. Тому не знав та не міг знати про те, що це майно вибуло із власності позивача нібито поза його волею. Під час придбання майна скаржник правомірно очікував, що ОСОБА_2 мав право ним розпоряджатися, а він після набуття цього майна матиме змогу мирно ним володіти. В Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під час її продажу скаржнику були відсутні відомості щодо обтяжень спірної квартири. Отже, існувало безліч гарантій, які мали забезпечити як держава в особі правоохоронних органів, приватного нотаріуса, так і особисто позивач у справі, перед тим, як право власності на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_2 , а потім до ОСОБА_3 відповідно до законодавства. Такими зокрема є: 1) обов`язок приватного нотаріуса Ярової Н. Г. переконатися, що перехід права власності на квартиру здійснюється відповідно до волевиявлення позивача та його батька. Вочевидь, нотаріусом такі дії вчинені, про що свідчать власноручні підписи ОСОБА_1 та ОСОБА_8 на договорі купівлі-продажу квартири. Крім того, продавці власноручно підписали заяву в присутності нотаріуса про те, що з ними проведено розрахунок та вони отримали 521 770,00 грн на розрахунковий рахунок; 2) обов`язок органу досудового слідства після порушення кримінального провадження та отримання заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_8 про відчуження їх квартири, як вони вважали під примусом, звернутись до слідчого судді з клопотання про накладення арешту на спірну квартиру з метою унеможливлення її наступного продажу. Проте цього зроблено не було з невідомих підстав; 3) під час судового розгляду кримінального провадження відносно братів ОСОБА_13 , які нібито позбавили волі позивача та його батька, примусили продати квартиру, позивач також мав можливість заявити клопотання про забезпечення позову в кримінальному провадженні шляхом накладення арешту на спірну квартиру, але проігнорував таку можливість. Вчинення зазначених дій унеможливило б перепродаж квартири ОСОБА_3 . Як наслідок бездіяльності правоохоронних органів та позивача, у реєстрі заборон, обтяжень про спірну квартиру не було зазначено жодної інформації, а приватний нотаріус Яковлева І. М., перевіривши всі документи, засвідчила укладення договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2021 року, а ОСОБА_3 став добросовісним набувачем квартири. За таких обставин витребування квартири у добросовісного набувача є неприпустимим. Більш того, пройшло майже три роки з дати порушення кримінального провадження, коли позивач звернувся з позовом у цій справі. Така ситуація є неприпустимою з точки зору незахищеності прав добросовісного набувача. Задоволення позовних вимог про визнання права власності на спірну квартиру та похідних позовних вимог пов`язаних з позбавленням скаржника права власності на спірну квартиру, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки в такому випадку на ОСОБА_3 буде покладено індивідуальний та надмірний тягар;

для визнання правочину недійсним на підставі статті 231 Цивільного кодексу України необхідно довести: 1) факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Натомість суд першої інстанції посилався на те, що «сам факт звільнення Позивача та його батька спецпідрозділом поліції 25 травня 2020 року з місць, де їх утримували проти їх волі свідчить про наявність у них дефекту волі під час укладення та підписання ними правочину, укладеного 08 травня 2020 року - ще до їх звільнення». Проте у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували те, що позивача та його батька тримали у неволі, застосовували насильство (крім свідчень самого позивача), тим паче які б підтверджували, що їх звільнив з неволі «спецпідрозділ поліції» саме 25 травня 2020 року. Так само у справі відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_1 та його батько були доставлені до приватного нотаріуса Ярової Н. Г. братами Поляковими - особами ромської національності, які і нібито примусили їх продати квартиру, а отримані гроші потім привласнили. Всі ці факти викладаються судом у рішенні виключно зі слів самого позивача та нічим не підтверджуються;

відсутність волі на продаж спірної квартири позивача підтверджується лише його власними словами та спростовується його ж діями, які передували укладенню договору купівлі-продажу спірної квартири від 08 травня 2020 року, а саме: 06 травня 2020 року ОСОБА_8 отримав свідоцтва про право на спадщину, видане приватним нотаріусом Юрченко Л. Л., тобто було оформлено право власності на частину спірної квартири після смерті дружини та сина; 06 травня 2020 року на замовлення позивача та його батька була проведена експертна оцінка спірної квартири; 07 травня 2020 року за заявою позивача та його батька, їх було знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; 08 травня 2020 року був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Яровою Н. Г. та зареєстрований за №300, відповідно до якого ОСОБА_8 та ОСОБА_1 попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчинені правочину вимог чинного законодавства, усвідомлюючи природу правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, уклали договір, за яким продавці передають у власність ОСОБА_2 (покупцю) квартиру. Відсутність волі батька позивача на продаж квартири також нічим не підтверджується, крім слів самого позивача. Таким чином, показання позивача є суперечливими та їх не можна брати до уваги, адже: з одного боку, він стверджує, що батько був категорично проти продажу квартири та його примусили це зробити; з іншого, позивач під час допиту його у якості свідка заявив, що до підписання спірного договору купівлі-продажу від 08 травня 2020 року вони взагалі не спілкувались з батьком. Крім того, відповідно до протоколу допиту батька позивача ( ОСОБА_8 ) у якості потерпілого від 26 травня 2020 року, укласти договір купівлі-продажу квартири вмовив його син (позивач у справі). У протоколі допиту ОСОБА_8 немає жодної згадки про те, що їх з сином примушували оформлювати документи для продажу квартири треті особи. З показань ОСОБА_8 можна зробити висновок, що він бажав продати квартиру та замість неї придбати будинок та жити в ньому разом з сином. Його обманули брати Полякові, шахрайським способом відібравши грошові кошти від продажу квартири. Проте можливі шахрайські дії ОСОБА_13 щодо вилучення грошей не впливають на дійсність договору купівлі-продажу квартири від 08 травня 2020 року. Таким чином, у матеріалах справи відсутні допустимі докази того, що мало місце застосування до них з батьком фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, яке б вплинуло на її справжню волю саме при укладанні договору купівлі-продажу, а також наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочинів, які оспорюються. Крім того, за твердженням позивача, примушування його до підписання договору купівлі - продажу квартири від 08 травня 2020 року відбувалось у присутності нотаріуса. Тому не зрозуміло чому позивач і його батько не заявили у нотаріуса про можливе насильство та примус під час підписання угоди;

апеляційний суд безпідставно зазначив про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про нікчемність договору купівлі-продажу спірної квартири у зв`язку з відсутністю у позивача та його батька на час укладення правочину вільного волевиявлення, яке б відповідало їх внутрішній волі. Слід наголосити, що суд першої інстанції вказаний правочин визнав недійсним. При цьому висновок про нікчемність договору купівлі-продажу спірної квартири та правомірність його визнання недійсним суперечить висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного суду від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17. Визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом;

прийняття до розгляду судом позовної заяви ОСОБА_1 за відсутності сплати ним судового збору є неправомірним. Твердження про те, що позивач звільнений від оплати судового збору як особа, що постраждала від злочину, при подання до суду позову про визнання недійсним правочинів, зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності не відповідає дійсності. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 5 Закону «Про судовий збір» від сплати судового зору під час розгляду справи в усіх інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Проте предметом позову є не відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, як помилково вважає позивач, а визнання права власності на нерухоме майно, витребування такого майна, визнання недійсними угод;

визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, необхідно виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується із приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Особа, яка подала касаційну скаргу, наголошувала, що витрати на оплату послуг адвоката у цій справі (згідно з уточненою позовною заявою - 30 000,00 грн) не є співмірними із складністю справи, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, тривалістю розгляду справи та фактично наданими адвокатом послугами. Про це було зазначено відповідно до статті 137 ЦПК України в поданому клопотанні про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягає розподілу між сторонами;

крім того, розмір гонорару адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. В останній уточненій позовній заяві від 10 серпня 2023 року позивач зазначав, що його судові витрати становлять 30 000,00 грн фіксованого розміру гонорару адвокату Бардаченко В. В. Проте 16 жовтня 2023 року адвокат Бардаченко В. В. подав до суду: додаткову угоду від 15 лютого 2023 року до договору про надання юридичних послуг, відповідно до якої гонорар адвоката становить 80 000,00 грн; додаток до додаткової угоди від 15 лютого 2023 року «Щодо визначення розміру гонорару адвоката», відповідно до якого гонорар адвоката становить 50 000,00 грн; акт приймання наданих послуг відповідно до умов додаткової угоди від 15 лютого 2023 року до договору про надання юридичних послуг, відповідно до якого розмір гонорару становить 80 000,00 грн, які клієнт зобов`язується перерахувати на рахунок адвоката протягом трьох днів після того як рішення суду у справі № 175/687/23 набере сили. Таким чином, з документів, які були подані адвокатом, неможливо встановити узгоджений сторонами розмір його гонорару. З огляду на неузгодженість між сторонами розміру гонорару адвоката, його неспівмірність із складністю справи, підстави для його стягнення з відповідачів відсутні.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що судові рішення оскаржуються в частині задоволених позовних вимог, тому в іншій частині не оскаржуються та в касаційному порядку не переглядаються.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 175/687/23 та витребувано справу із суду першої інстанції. Цією ж ухвалою в задоволенні клопотання ОСОБА_3 про зупинення дії рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2024 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року відмовлено.

У листопаді 2024 року матеріали справи № 175/687/23 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2025 року справу призначено судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 28 жовтня 2024 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, від 06 червня 2019 року у справі № 342/139/16-ц, від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 28 квітня 2021 року у справі № 752/15913/19, від 09 грудня 2021 року у справі № 922/3812/19 та у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 грудня 2006 року ОСОБА_1 належало право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 . Іншими співвласниками квартири по 1/4 частини були його батько ОСОБА_8 , його мати ОСОБА_16 й рідний брат ОСОБА_8 .

Мати позивача ОСОБА_16 та його рідний брат ОСОБА_8 померли внаслідок ДТП, що підтверджується вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2020 року в кримінальному провадженні № 175/3048/19.

Після оформлення спадщини право власності на 3/4 частини зазначеної квартири належало ОСОБА_8 : 1/4 частина квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 грудня 2006 року та 2/4 частини квартири на підставі відповідних свідоцтв про право на спадщину за законом від 06 травня 2020 року.

08 травня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , з однієї сторони, та ОСОБА_2 , з іншої сторони, укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яровою Н. Г. та зареєстровано в реєстрі за № 300. Істотною умовою договору є вартість квартири 521 770,00 грн, яку до підписання цього договору було безготівково перераховано ОСОБА_2 на рахунки продавців квартири. Заяву такого змісту підписали у нотаріуса ОСОБА_1. і ОСОБА_8

04 лютого 2021 року між ОСОБА_2 , з однієї сторони, та ОСОБА_3 зі згоди його дружини ОСОБА_4 , з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевою І. М. та зареєстровано в реєстрі за № 168. Із заяв підписаних у нотаріуса Сущенком В. М. і ОСОБА_2 вбачається, що істотною умовою договору є вартість квартири 350 000,00 грн, які до підписання цього договору були безготівково перераховані ОСОБА_3 на рахунки продавця квартири.

З копії ухвали слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2020 року в кримінальному провадженні № 175/4858/19 вбачається наявність наступних обставин:

25 травня 2020 року на підставі ухвали слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області проведено санкціонований обшук за місцем мешкання ОСОБА_6 , в ході якого було виявлено та вилучено фактично всі документи ОСОБА_1 і ОСОБА_8 (копії правовстановлюючих документів на спірну квартиру; копії їх паспортів та РНОКПП; свідоцтв про народження та одруження, інших документів);

26 травня 2020 року до Дніпропетровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області звернулися ОСОБА_1 та його батько ОСОБА_8 із заявами про те, що з лютого до 25 травня 2020 року невстановлені особи незаконно їх позбавили волі шляхом утримання їх за різними адресами, щоб вони не могли спілкуватися між собою: ОСОБА_8 - у будинку АДРЕСА_6 , а ОСОБА_1 - у будинку АДРЕСА_6 .

Постановами слідчого СВ Дніпровського ВП ГУНД в Дніпропетровській області від 26 червня 2020 року ОСОБА_1 та його батька ОСОБА_8 визнано потерпілими у кримінальному провадженні від 26 травня 2020 року № 0000678 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.

У обвинувальному акті за кримінальним провадженням від 31 липня 2020 року № 0000678 зазначено наступну інформацію:

- аркуш 3 останній абзац - після чого, з метою примушення потерпілого до продажу житла, а саме: квартири АДРЕСА_2 , та одержання від нього виручених коштів за продаж вказаної квартири, почали утримувати потерпілого ОСОБА_1 , проти його волі, у житловому будинку АДРЕСА_6 , де потерпілий ОСОБА_1 знаходитись не бажав, та з огляду на заборону ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не мав змоги вільно залишити;

- аркуш 4 перед останній абзац - після чого, з метою примушення потерпілого ОСОБА_8 до продажу житла, а саме: квартири АДРЕСА_2 , та одержання від нього виручених коштів за продаж вказаної квартири, почали утримувати потерпілого ОСОБА_8 , проти його волі, у житловому будинку АДРЕСА_6 , де потерпілий ОСОБА_8 знаходитись не бажав, та з огляду на заборону ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , не мав змоги вільно залишити;

- аркуш 5 абзац 2, 3 - так, співучасники злочину ОСОБА_6 та ОСОБА_7 08 травня 2020 року з метою реалізації свого злочинного умислу на заволодіння грошовими коштами, шляхом обману у великих розмірах прибули разом з потерпілими ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_7 , де потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , знаходячись у приміщенні № 1 приватного нотаріуса Ярової Н. Г., уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , за продаж якої отримали грошові кошти в сумі 521 770,00 грн.

Батько позивача ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У своїх поясненнях слідчому, які викладені у протоколі допиту потерпілого від 26 травня 2020 року, ОСОБА_8 зазначав наступне:

«Коли ми зайшли до подвір`я даного будинку, то біля будинку зупинився чорного кольору автомобіль, з якого вийшли двоє міцних чоловіка, вони перелізли огорожу та один з них підійшов до чоловіка, котрого як я дізнався зовуть ОСОБА_7 , вдаривши його по тулубу, той упав на землю без тями. Другий чоловік підійшов до мого сина та потягнув його за волосся до воріт, хотів його забрати кудись. Мій син почав опиратися, відбиватися, намагався захищатися. Після чого мій син в нього запитав, що йому від нього потрібно? На що даний чоловік відповів що його цікавить наша з сином квартира і йому необхідно, щоб мій син переоформив дану квартиру на ОСОБА_19 , котрий проживає в під`їзді нашого будинку АДРЕСА_8 почувши *нерозбірливий текст* сказавши нападникові що він працює на нього і він за нього відповідає. Після чого нападник відпустив ОСОБА_20 і вийшов з подвір`я на вулицю. Згодом невідомі чоловіки міцної статури поїхали на "джипі" у невідомому напрямку. ОСОБА_21 мені з сином сказав, що повертатися до себе додому дуже небезпечно. З ОСОБА_22 я з сином ніколи не заїдалися, конфліктів не було, після смерті моєї дружини з сином ОСОБА_8 він почав до нас з сином ОСОБА_20 чіплятися з пропозицією продати йому квартиру, але ми відмовлялися.

ОСОБА_8 як і ОСОБА_7 з ОСОБА_21 та ОСОБА_24 відносилися з початку до мене з сином дуже добре, весь час мене вмовляли залишитися у них, продати квартиру і купити будинок і т. і. Вони почали нас з сином опрацьовувати і вводити під гіпноз. Зрозуміло, що ми злякалися чоловіків міцної статури, які приїздили на "джипі" і коли я чи мій син запитували, коли нам заплатять гроші за виконану роботу, нагадували про ОСОБА_19 і його знайомих. Майже одразу нас з сином роз`єднали, сина залишили жити і працювати у будинку на АДРЕСА_6 , а мене перевезли жити та працювати до будинку, який знаходиться приблизно за 3 км від даного будинку на АДРЕСА_6 . Назву вулиці не знаю, але можу показати. Мобільні телефоні наші забрали, мабуть щоб ми не спілкувалися між собою. Через деякий час я дізнався, що мого сина дані люди (злочинці) вмовляли продати квартиру. Мій син віддав їм документи на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку, котра знаходиться по АДРЕСА_9 , грошові кошти а саме: 3900 дол. США та 110 000 грн (це гроші, які я з жінкою та синами збирали протягом 15-20 років для купівлі власного будинку). Також, вони в мене забрали пластикову карту Аваль - банку, пін код дізналися прочитавши в моїх записах який я зробив щоб не забути так як вже забуваю інформацію.

...Одного разу мій син запропонував мені продати квартиру, за отримані гроші та гроші, які ми зібрали купити власний будинок і я погодився. Після чого ми декілька разів їздили по різним адресам до нотаріусів, підписували документи. Квартиру продали за 15 000 дол. США, гроші потім забрав на зберігання ОСОБА_21 . Насильство до мене не застосовували, однак психологічно тиснули. Кожного разу говорили, що мене можуть побити, ті невідомі чоловіки, якщо я не буду їх слухати та робити все що вони мені говорять. Я кожного дня питав, коли мені повернуть гроші чи придбають будинок, на що ОСОБА_7 з ОСОБА_21 повезли мене з сином до м. Каменське та м. Верхньодніпровська, показували різні будинки з боку вулиці, однак до самих будинків ми не заходили, ніяких розмов не було за їх придбання. Більш по суті поставлених запитань мені пояснити нічого.»

Допитаний у якості свідка позивач пояснив суду, що після трагічної загибелі його матері та рідного брата він та його батько знаходилися у шоковому психологічному стані та не у повній мірі сприймали об`єктивну реальність. Користуючись вразливим станом ОСОБА_1 та його батька, ОСОБА_8 , після трагічної одночасної смерті самих близьких членів їх сім`ї (матері та рідного брата) особи ромської національності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 хитрістю (під приводом надання їм роботи) у лютому 2020 року змусили їх погодитись сісти до них у машину та поїхати до них на заробітки. Після прибуття за встановленими слідством адресами у ОСОБА_1 та його батька, ОСОБА_8 , відразу відібрали їх паспорти та телефони. Для того, щоб ОСОБА_25 та його батько, ОСОБА_8 , навіть не думали втекти та повернутися до своєї квартири чи звернутись до поліції, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у перші дні розіграли цілу виставу з акторами «бійцями міцної статури», а саме: до будинку, де позивача та його батька утримували проти їх волі, приїхав джип з молодиками міцної статури, які відразу почали усіх бити та кричати, що їх прислав ОСОБА_19 - їх сусід по квартирі і якщо вони з батьком не переоформлять на ОСОБА_19 свою квартиру, то їх прямо зараз приб`ють. Для правдоподібності вистави ці молодики навіть вдарили у груди ОСОБА_6 , який почав захищати ОСОБА_1 та ОСОБА_8 та кричати, не бийте ви їх вони вам віддадуть свою квартиру. Після цього молодики перестали усіх бити та поїхали назад. Після цієї вистави ОСОБА_6 пояснив ОСОБА_8 та ОСОБА_27 , що якщо ми надумаємо втекти від них назад у свою квартиру, то ОСОБА_19 нас уб`є, а поліція нам не допоможе, адже у ОСОБА_19 там усі знайомі. Потім їх під їх контролем осіб міцної статури привезли до нотаріуса та незаконно переоформили їх квартиру на знайомого шахрая, ОСОБА_2 , який неодноразово приїздив до ОСОБА_13 додому бачив усіх їх «рабів» та бачив і розумів, що особи ромської національності утримували ОСОБА_1 та його батька проти їх волі та заставляли працювати за їжу. З того часу їх утримували проти їх волі. Через декілька днів, щоб ОСОБА_1 не спілкувався зі своїм батьком їх розвели за різними адресами у домоволодіння, які використовувалися ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як база для утримання соціально незахищених осіб, які вимушені були безкоштовно працювати на них під страхом фізичної розправи. Позивач пояснив суду, що йому та його батьку під страхом фізичної розправи було заборонено покидати території будинків осіб ромської національності у яких їх утримували проти їх волі. 25 травня 2020 року під час спецоперації поліції було звільнено ОСОБА_1 та ОСОБА_8 та інших осіб з місць, де їх утримували проти їх волі. Коли ОСОБА_8 та ОСОБА_27 були звільнені спецпідрозділом поліції - вони довідалися, що саме їх сусід, ОСОБА_19 разом з іншими їх сусідами зверталися до поліції із заявами про їх розшук та просили поліцію накласти арешт на їх квартиру, щоб особи ромської національності не змогли їх змусити переоформити на них квартиру. Також ОСОБА_1 повідомив суду, що працівники поліції йому та його батькові заборонили повертатися до їх квартири, адже особи ромської національності можуть їм помститися та влаштували їх до тимчасового притулку для бездомних осіб. Коли позивача з батьком виселили з тимчасового притулку вони спочатку мешкали у садовому вагончику своїх сусідів, а потім вони вселилися у свою квартиру у якій ніхто не проживав, двері до якої він відкрив власним ключем, адже замки у ніхто не змінював. Коли він зайшов до квартири, то у ній був розбитий унітаз, батареї і вся сантехніка, щоб у ній не можна було проживати. Весною 2023 року під час розгляду справи у суді у спірній квартирі відповідач змінив замки та установив сигналізацію, тому ОСОБА_1 вже не зміг потрапити до квартири та уточнив свій позов, доповнивши його вимогою про витребування квартири.

У судовому засідання як свідка було допитано сина ОСОБА_3 - ОСОБА_14 . Він пояснив, що квартиру вони купували через ріелторів. Ремонт у спірній квартирі робили тільки чорновий (збивали штукатурку на стінах та розібрали старий санвузол). На цьому ремонт зупинили, адже не вистачало коштів. Підтвердив у суді, що до квартири він з того часу не навідувався. Коли він не зміг відкрити вхідні двері до спірної квартири своїми ключами, які йому передав продавець ОСОБА_2 , то він замінив вхідні замки. Коли саме це було він не пам`ятає. Зміг повідомити суду тільки, що це вже було у 2023 році. Нікого з сусідів він не бачив, тому ніхто йому не говорив про проблеми з попередніми власниками квартири

Також у судовому засіданні у якості свідка було допитано ОСОБА_19 , який є сусідом ОСОБА_1 та проживає у квартирі АДРЕСА_10 . Він пояснив, шо разом з іншими сусідами звертався до поліції щодо розшуку ОСОБА_1 та його батька, адже вони хвилювалися за їх життя та щоб у них шахраї не забрали єдине житло. Він підтвердив, що восени 2022 року ОСОБА_1 та його батько заселилися у пусту свою квартиру, після того як закінчився термін їх проживання у притулку, куди їх помістили поліцейські. Вони ж категорично заборонили позивачу та його батьку підходити до їх квартири - щоб їх знову не викрали чи не побили особи ромської національності. ОСОБА_19 надав їм матрац та інші речі, необхідні для проживання у квартирі. Навесні 2023 року ОСОБА_1 не зміг потрапити до квартири, адже у ній хтось змінив замки та становив сигналізацію. Також повідомив суду, що ремонту у спірній квартирі ніхто не робив - тільки хтось кувалдою порозбивав унітаз, ванну, щоб у ній не можливо було проживати.

Аналогічні пояснення надав суду інший сусід позивача, ОСОБА_28 , який проживає у квартирі АДРЕСА_11 .

Позиція Верховного Суду

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08 травня 2020 року

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження

№ 14-308цс18)).

Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (стаття 231 ЦК України).

Конструкція правочину, вчиненого під впливом насильства, побудована за моделлю оспорюваного правочину, тобто в кожному конкретному випадку існує спір щодо формування волевиявлення учасника правочину внаслідок насильства і необхідно довести, що воно мало місце.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦПК України).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2022 року у справі № 710/1260/21).

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц).

Статтею 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (зокрема, катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (зокрема, залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (зокрема, викрадення дитини, пошкодження майна особи).

Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину (див. постанову Верховного Суду Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18).

Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам (див. постанову Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі №299/1523/16-ц (провадження № 61-6130св20)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження

№ 14-400цс19)).

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 08 травня 2020 року, на підставі якого відбулося перше відчуження (вибуття) спірної квартири з власності позивача та його батька;

при задоволенні цієї вимоги суд першої інстанції виходив з того, що сам факт звільнення позивача та його батька спецпідрозділом поліції 25 травня 2020 року з місць, де їх утримували проти їх волі, свідчить про наявність у них дефекту волі під час укладення та підписання ними договору від 08 травня 2020 року, ще до їх звільнення. Станом на 08 травня 2020 року ОСОБА_8 та ОСОБА_1 ще перебували під повним фізичним та психологічним контролем осіб, які позбавили їх волі. Тому внутрішнє волевиявлення позивача та його батька ОСОБА_8 на продаж належної їм квартири не було вільним, що суперечить частині третій статті 203 ЦК України;

апеляційний суд, погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в указаній частині, вказав, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Яровою Н. Г. та зареєстрований в реєстрі за №300, позивачем ОСОБА_1 та його батьком було укладено 08 травня 2020 року - до дня їх звільнення 25 травня 2020 року спецпідрозділом поліції з місць, де їх утримували проти їх волі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Тому внутрішнє волевиявлення позивача та його батька ОСОБА_8 на продаж належної їм квартири не було вільним. З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про нікчемність договору купівлі-продажу квартири від 08 травня 2020 рокув зв`язку з відсутністю у позивача та його батька на час укладення правочину вільного волевиявлення, яке б відповідало їх внутрішній волі;

таким чином, суди встановили, що перший оспорюваний правочин, а саме договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Яровою Н. Г. та зареєстрований в реєстрі за №300, позивачем та його батьком було укладено 08 травня 2020 року - до дня їх звільнення 25 травня 2020 року спецпідрозділом поліції з місць, де їх утримували проти їх волі;

за таких обставин оспорюваний правочин (договір купівлі-продажу квартири від 08 травня 2020 року) вчинений під впливом насильства;

проте суд першої інстанції, пославшись на норми статей 203, 215 ЦК України та визнавши спірний договір недійсним, помилково не застосував норми статті 231 ЦК України. Водночас апеляційний суд безпідставно вважав недійсний договір купівлі-продажу від 08 травня 2020 року нікчемним.

Отже, суди зробили правильний висновок про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири від 08 травня 2020 року недійсним, але помилились щодо мотивів для такого висновку. Тому судові рішення у відповідній частині належить змінити.

Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором (пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)).

Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 68)).

Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункт 40)).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження

№ 14-208цс18)).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) також вказала, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148). Крім того, Велика Палата Верховного Суду у цій справі звернула увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що ОСОБА_2 буде позбавлений права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку позивачки, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність відповідача якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертої статті 263 ЦПК України).

В спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України (див. правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12)).

Спадкоємець який прийняв спадщину може пред`являти віндикаційний позов (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року в справі № 465/4103/21 (провадження № 61-3678св24)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року у справі № 761/31879/15-ц вказано, що «оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника. […] Отже, якщо спірне майно було відчужене від імені ОСОБА_8 поза його волею, то він мав право домагатися відновлення свого права на нього. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набув речові права на частину успадкованого майна разом із іншими спадкоємцями, володіння та право користування ними і, відповідно, право на захист цих прав».

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23) зазначено, що

«у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. У разі якщо на об`єкті нерухомого майна на момент відкриття спадщини знаходиться рухоме майно, що входить до складу спадщини, таке рухоме майно переходить у власність територіальної громади, якій передано нерухоме майно (частина перша статті 1277 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин). […]

У справі за позовом спадкоємця, який прийняв спадщину, про встановлення факту родинних відносин із спадкодавцем, належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 березня 2023 року в справі № 554/356/21 (провадження № 61-5463св22)).

Належним відповідачем за вимогою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину, а при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття - територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі № 175/891/19 (провадження № 61-7081св20)).

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 234/17030/18 (провадження № 61-12859св21), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2023 року в справі № 199/1204/21 (провадження № 61-4074св23)).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень, крім іншого, просив скасувати державну реєстрацію права власності на спірне майно та визнати його право власності на квартиру в цілому;

суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, задовольнив позов ОСОБА_1 частково, вважаючи його вимоги про скасування державної реєстрації, визнання права власності обґрунтованими;

проте суди залишили поза увагою, що:

- якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності на спірну квартиру зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов про витребування квартири;

- натомість вимоги про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 та визнання права власності ОСОБА_1 на 1/4 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 грудня 2006 року не є необхідним для ефективного відновлення його права;

- обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові;

- оцінка доводам позивача щодо порушення його права (інтересу) (вирішення спору по суті) має надаватися лише за належною вимогою;

крім того, суди проігнорували те, що:

- за вимогою ОСОБА_1 про визнання права власності на 3/4 частини зазначеної квартири в порядку спадкування за законом після смерті свого батька ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування;

- позивач пред`явив позовну вимогу про визнання права власності на 3/4 частини спірної квартири до осіб, які не є спадкоємцями, а позовних вимог до відповідного органу місцевого самоврядування не пред`явлено;

- тому суди мали відмовити в задоволенні цих позовних вимог внаслідок їх пред`явлення до неналежних відповідачів.

За таких обставин в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації, визнання права власності на 1/4 частини квартири слід було відмовити з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту, а про визнання права власності на 3/4 частини цієї ж квартири внаслідок її пред`явлення до неналежних відповідачів. Тому судові рішення у відповідній частині слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Щодо позовних вимог про витребування

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року в справі № 754/446/22 (провадження № 61-7349сво23)).

При цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19)).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) вказано, що «вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66))».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що:

«5.57. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.

5.58. Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.

5.59. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що метою реалізації майна на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців; для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені в тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, пункт 7.6). Тому в разі якщо право власності належало не боржнику, а іншій особі, це не може бути протиставлене покупцю (навіть якщо майно вибуло з володіння такої особи поза її волею), але лише за умови добросовісності покупця.

5.60. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

5.61. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54).

5.62. Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

5.64. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності / недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном».

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень, крім іншого, просив витребувати від ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на його користь у цілому квартиру АДРЕСА_2 ;

суди встановили, що договір купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 та його батьком було укладено 08 травня 2020 року - до дня їх звільнення 25 травня 2020 року спецпідрозділом поліції з місць, де їх утримували проти їх волі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Тому суди вважали, що внутрішнє волевиявлення позивача та його батька на продаж належної їм квартири не було вільним, а такий правочин укладався під примусом (моральним та психічним);

суди вказали, що спадщина (3/4 частини спірної квартири) ОСОБА_1 належить з часу відкриття спадщини, причому не залежно від того отримав ОСОБА_1 відповідне свідоцтво чи ні. Тому позивач є особою, яка має право на пред`явлення вимоги про витребування з чужого незаконного володіння спірної квартири в цілому, а не лише частини, яка належала йому до прийняття спадщини;

також суди відхилили посилання ОСОБА_3 на те, що він є добросовісним набувачем спірної квартири, а тому її витребування на користь позивача є неправомірним втручання у законне право власності відповідача. При цьому суди посилалися на те, що у нотаріальних справах немає доказів безготівкових розрахунків, про які було зазначено у заявах сторін договорів, а також на сам факт ненадання відповідних доказів під час розгляду справи. Вказане, на переконання судів, свідчить про відсутність підстав для висновку, що ОСОБА_2 здійснив розрахунок із ОСОБА_1 та ОСОБА_8 до підписання ними договору купівлі-продажу шляхом перерахування на їх банківські рахунки відповідних коштів. Також немає підстав стверджувати, що відповідні розрахунки за придбання спірної квартири до підписання договору купівлі-продажу шляхом перерахування на його банківський рахунок відповідних коштів мали місце між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

зважаючи на відсутність належних доказів на підтвердження оплатності договорів, за яким спірне нерухоме майно (квартира) спочатку вибуло із власності ОСОБА_1 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2 , а надалі із власності ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_4 , суди попередніх інстанцій вважали відсутніми підстави для висновку про неможливість витребування спірної квартири на користь ОСОБА_1 ;

проте суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про витребування спірного нерухомого майна від ОСОБА_3 , пославшись лише на непідтвердження належними доказами оплатності договорів, за яким спірне нерухоме майно (квартира) вибуло із власності ОСОБА_1 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2 , а надалі із власності ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_4 , фактично належним чином не здійснив перевірку добросовісності ОСОБА_3 під час набуття права власності на спірне майно. Тому суд апеляційної інстанції зробив передчасний висновок про витребування від ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь позивача у цілому квартири АДРЕСА_2 .

сам по собі факт відсутності у матеріалах справи доказів розрахунку за договором купівлі-продажу спірної квартири не свідчить про недобросовісність ОСОБА_3 .

За таких обставин постанову апеляційного суду в частині позовної вимоги ОСОБА_1 про витребування спірного майна слід скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо розподілу витрат на професійну правову допомогу адвоката, понесених позивачем у суді першої інстанції

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, «якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

З огляду на результат касаційного оскарження постанови апеляційного суду в частині вимог ОСОБА_1 про витребування спірного нерухомого майна також підлягає скасуванню й постанова апеляційного суду в частині вирішення питання розподілу витрат на професійну правову допомогу адвоката, понесених позивачем у суді першої інстанції, з направленням справи у цій частині на новий апеляційний розгляд.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Таким чином, колегія суддів вважає, що:

касаційну скаргу слід задовольнити частково;

судові рішення в частині позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08 травня 2020 року змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови;

судові рішення в частині позовних вимог про скасування державної реєстрації, визнання права власності скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в їх задоволенні;

постанову апеляційного суду в частині позовної вимоги про витребування спірного майна та розподілу судових витрат, понесених у суді першої інстанції, скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_5 , задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року в частині позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08 травня 2020 року змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування державної реєстрації та визнання права власності скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування державної реєстрації та визнання права власності відмовити.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року в частині позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування спірного майна та розподіл судових витрат скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2024 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року в скасованих частинах втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко