ПОСТАНОВА

Іменем України

28 листопада 2025 року м. Кропивницький

справа № 404/9233/25

провадження № 22-ц/4809/1764/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Єгорової С. М. (суддя-доповідач), суддів: Мурашка С. І., Чельник О. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Українська державна льотна академія,

третя особа ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Фортечного районного суду міста Кропивницького від 24 вересня 2025 року у складі головуючого судді Мохонько В. В.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і ухвали суду першої інстанції.

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Української державної льотної академії, третя особа ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену їй заробітну плату за період з березня 2025 року по червень 2025 року у розмірі 14 162,43 грн, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 14 червня 2025 року по день винесення рішення та стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 20 000 грн.

В позовній заяві позивачка заявила клопотання про витребування з Української державної льотної академії повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України та витребування у відповідача довідки про середню заробітну плату, або обрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, з врахуванням положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (а.с.4).

Ухвалою Фортечного районного суду м. Кропивницького від 11 вересня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Української державної льотної академії, третя особа: ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі залишено без руху; запроповано позивачу протягом 10 днів з дня отримання ухвали подати до суду в електронній формі скріплену електронним підписом з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи належним чином оформлену позовну заяву, із зазначенням відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету сторін, ціни позову, конкретизувавши зміст позовних вимог, сплатити судовий збір щодо вимог майнового характеру в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб із застосовуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, надавши до суду оригінал квитанції (а.с.26).

У межах встановленого судом строку позивачкою подано заяву про усунунення недоліків позовної заяви. Щодо сплати судового збору позивачкою зазначено про неможливість виконання вимог ухвали від 11 вересня 2025 року в цій частині, у зв`язку з тим, що при звільненні їй не надано повідомлення про нараховані та належні виплати, що прямо впливає на ціну позову та належний обрахунок судового збору (а.с.29-34).

Ухвалою Фортечного районного суду міста Кропивницького від 24 вересня 2025 року визнано неподаною та повернуто позовну заяву ОСОБА_1 до Української державної льотної академії, третя особа: ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції керувався тим, що станом на 24 вересня 2025 року позивачка частково виконала вимоги ухвали суду від 11 вересня 2025 року, будь-яких клопотань щодо продовження строку для усунення недоліків позовної заяви не подала, з урахуванням положень ч. 5 ст. 185 ЦПК України суд вважав, що наявні підстави для поверення позовної заяви позивачці.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 подала до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали Фортечного районного суду міста Кропивницького від 24 вересня 2025 року та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обгрунтування апеляційної скарги позивачка зазначила, що при зверненні до суду повідомила що на виконання п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України нею вживалися заходи досудового врегулювання даного спору, адже при звільненні їй не надано повідомлення про нараховані та належні до виплати кошти, а це прямо впливає на визначеність позовних вимог. Заборгованість вказана без належного офіційного документального підтвердження, адже відповідач не надав їй офіційної інформації, незважаючи на її звернення. Акцентує увагу, що суд першої інстанції не врахував зазначеного та не надав жодної правової оцінки.

Стверджує, що вказала про відсутність даних про середній заробіток, що унеможливлює здійснення чіткого розрахунку ціни позову, а тому суд на підставі ч.2 ст.176 ЦПК України, керуючись положеннями ч.1 ст. 117 КЗпП України, яка обмежує максимальний строк нарахування середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку шістьма місяцями, повинен був попередньо визначити ціну позову в указаних вимогах, з врахуванням даних про середню заробітну плату.

Позивачка вважає, що суд не був позбавлений можливості розглянути її клопотання про витребування доказів, тим самим сприяти належному розгляду справи та надання доступу до правосуддя, проте судом дані обставини було проігноровано.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи не подано, що згідно вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції у справі.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Пунктом 1 частини 1 статті 353 ЦПК України визначено, що окремо від рішення суду може бути оскаржена в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу.

Частиною 2 ст. 369 ЦПК України встановлено, що апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не встановлено обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

У частині першій статті 175 ЦПК України передбачено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

За вимогами частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити:

1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти;

3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються;

4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;

5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;

6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору;

7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;

8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;

9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;

10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

У статті 177 ЦПК України закріплений перелік документів, що додаються до позовної заяви.

Згідно з частиною п`ятою статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Частиною першою статті 185 ЦПК України передбачено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що ОСОБА_1 звернулась з позовом до Української державної льотної академії, третя особа ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену їй заробітну плату за період з березня 2025 року по червень 2025 року у розмірі 14 162,43 грн, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 14 червня 2025 року по день винесення рішення та стягненути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 20 000 грн.

При цьому, у позовній заяві зазначено, що встановити точну суму заборгованості не має можливості, оскільки відповідач не надає такої інформації. А тому, позивачка просила суд під час підготовки справи до розгляду витребувати у відповідача довідку про середню заробітну плату або обрахунок середнього заробітку та витребувати повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України.

Залишаючи позовну заяву позивачки без руху, суд запропонував позивачці протягом 10 днів з дня отримання ухвали подати до суду у встановлений строк в електронній формі скріплену електронним підписом з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи належним чином оформлену позовну заяву, із зазначенням відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету сторін, ціни позову, конкретизувавши зміст позовних вимог, сплатити судовий збір щодо вимог майнового характеру в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб із застосовуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, надавши до суду оригінал квитанції.

У межах встановленого судом строку, позивачкою подано заяву про усунунення недоліків позовної заяви. Щодо сплати судового збору ОСОБА_1 зазначено про неможливість виконання вимог ухвали від 11 вересня 2025 року в цій частині, у зв`язку з тим, що при звільненні їй не надано повідомлення про нараховані та належні виплати, що прямо впливає на ціну позову та належний обрахунок судового збору. Крім того, позивачка повторно просила витребувати інформацію від відповідача щодо заборгованості перед позивачем.

Відповідно до частин 1, 2 статті 176 ЦПК України ціна позову визначається: у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується. Якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Станом на 01 січня 2025 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 3 028 грн.

При цьому неможливість визначення ціни позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі станом на момент пред`явлення позову не є підставою для повернення позовної заяви, оскільки суд першої інстанції не позбавлений можливості попередньо визначити ціну позову згідно вимог ст. 176 ЦПК України, з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Верховним Судом в постанові від 09 вересня 2020 року в справі № 381/1425/19-ц викладено правовий висновок, згідно з яким у порушення вимог цивільного процесуального законодавства України суд не врахував, що якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити) (частина друга статті 185 ЦПК України). Також Верховний Суд зауважив, що від правильного вирішення питання про розмір судового збору залежить у тому числі можливість особи його сплатити, забезпечивши їй доступ до правосуддя.

Відповідно ч. 2 ст. 179 ЦПК України якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 06 грудня 2023 року у справі № 337/804/23 (провадження № 61-12848св23) та від 25 січня 2021 року у справі № 308/13063/19 (провадження № 61-7912св20) звертав увагу, що на стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.

Позивачка повідомила суду, що не має можливості вказати точну суму заборгованості. Всупереч зазначеному, судом першої інстанції не було вирішено клопотання позивачки щодо витребування інформації, яка необхідна була для встановлення суми заборгованості по заробітній платі.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення ЄСПЛ у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Де Жуфре де ла Прадель проти Франції», заява № 12964/87).

Стосовно питання доступу до суду ЄСПЛ в ухвалі щодо прийнятності заяви № 6778/05 у справі «МПП «Голуб» проти України» (від 18 жовтня 2005 року) зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах із цивільних питань (рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства»). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним: воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може обмежуватись таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

У рішенні від 04 грудня 1995 року в справі «Беллет проти Франції», заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії»).

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 з підстав невиконання вимог ухвали суду в частині несплати судового збору, суд першої інстанції не урахував зазначеного, припустився надмірного формалізму у трактуванні національного процесуального законодавства, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ є неправомірним обмеженням права на доступ до суду, як елементу права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої зробив передчасний та помилковий висновок про повернення заяви, постановив ухвалу, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Доводи апеляційної скарги позивачки є обґрунтованими, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Згідно ч.1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 384 ЦПК України ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Фортечного районного суду міста Кропивницького від 24 вересня 2025 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повна постанова складена 28.11.2025.

Судді С. М. Єгорова

С. І. Мурашко

О. І. Чельник