Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/5108/25
Номер провадження2/711/2404/25
РІШЕННЯ
01 грудня 2025 року м. Черкаси
Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючого судді Петренка О.В.,
за участі секретаря судових засідань Дмитренка О.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та зобов`язання вчинити певні дії,
Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 23 квітня 2024 року між сторонами був укладений шлюб, що цього ж дня зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №470, який рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.02.2025 був розірваний.
Після розірвання шлюбу позивач переїхав проживати до батьків у селище Олександрівка, Кропивницького району, Кіровоградської області.
Водночас, не зважаючи на те, що означені вище речі є особистою власністю позивача, відповідач не визнає його права на них, оскільки вважає їх спільною власністю, а відповідно відмовляється добровільно передати такі речі позивачу.
З огляду на викладене, беручи до уваги, що відповідач в добровільному порядку не бажає передати належне позивачу майно, він змушений звернутися до суду з даною позовною заявою.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 червня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме: шляхом надання суду доказів доплати судового збору в сумі 1211,20 грн (квитанції, платіжної інструкції тощо) або належним чином завірені документи, що надають право позивачу бути звільненим від сплати судового збору, перелік яких викладений у ч.1 ст.5 Закону «Про судовий збір» (а.с.26-27).
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 липня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадженняз повідомленням (викликом) сторін; призначено підготовче засідання о 10 год 10 хв 14 серпня 2025 року в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси (а.с.34-35).
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.08.2025 відкладено розгляд справи до 15 год 00 хв 21 жовтня 2025 року (а.с.45).
Обгрунтовуючи не визнання позовних вимог, представник відповідача адвокат Лещенко Н.П. у відзиві на позовну заяву зазначає, що 23 квітня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, яке видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) серії НОМЕР_1 від 23 квітня 2024 року.
Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу і рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 лютого 2025 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується вищевказаним рішенням суду у справі №711/117/25.
З огляду на викладене, керуючись ст.60 СК України, представник відповідача констатує, що означені речі є спільним сумісним майном подружжя.
Щодо джерел грошових коштів, за які були придбані означені речі, то представник відповідача у відзиві зазначає, що оскільки позивач мав пільги (посвідчення УБД), тому всі покупки робилися для сім`ї на його ім`я, але на гроші батьків відповідача. Саме тому у всіх чеках вказаний покупцем саме позивач.
І на сам кінець, представник відповідача звертає увагу суду, що за час перебування в шлюбі сторонами як подружжям був придбаний легковий автомобіль марки Volkswagen Passat 2014 року випуску, чорного кольору, д.н.з: НОМЕР_2 , VIN код: НОМЕР_3 , що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 02.03.2025.
Проте після розірвання шлюбу позивач забрав автомобіль і почав одноосібно ним користуватися. У зв`язку з цим відповідач була змушена, у березні 2025 року, звернутися до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом про поділ спільного майна подружжя.
На вищевказаний автомобіль, з метою забезпечення позову, було накладено арешт, що підтверджується постановою про арешт майна боржника ВП №77798182 від 11.04.2025. Водночас відповідач ухилявся від надання автомобіля на автотоварознавчу експертизу і окрім цього перетнув державний кордон України на цьому автомобілі і більше не повертався в Україну.
Судове засідання, що було призначене о 15 год 00 хв 21 жовтня 2025 року не відбулося у зв`язку з неявкою усіх учасників справи (а.с.76). Розгляд справи відкладений до 10 год 00 хв 19 листопада 2025 року.
Позивач у судове засідання 19.11.2025 не з`явився, про причини неявки не повідомив, хоча про місце, день і час розгляду справи був повідомлений належним чином, зокрема, шляхом направлення судової повістки про виклик до суду до електронного кабінету цього учасника справи в підсистемі «Електронний суд», що отримана ним 22.10.2025 о 13 год 26 хв 11 сек (а.с.77 зворот).
Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Лещенко Н.П. у судове засідання не з`явилися, причин не прибуття в судове засідання суду не повідомили, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а саме: шляхом направлення судових повісток про виклик до суду до електронних кабінетів як відповідача, так і її представника адвоката Лещенко Н.П. у підсистемі «Електронний суд», що були отримані цими учасниками справи 22.10.2025 (а.с.78 зворот, 79 зворот).
Пунктом 2 ч.8 ст.128 ЦПК України встановлено, що днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.
У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Лещенко Н.П. були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Оскільки справа розглядалась у відсутність всіх учасників справи, тому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
19 листопада 2025 року суд, після оголошення про перехід до стадії ухвалення судового рішення, керуючись положеннями ч.1 ст.244 ЦПК України, відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 16 год 40 хв 01 грудня 2025 року.
Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши процесуальну позицію позивача, висловлену письмово, а також процесуальну позицію представника відповідача, що викладена письмово, дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 23.04.2024 уклали шлюб, що цього ж дня був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), який був розірваний рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.02.2025 у справі №711/117/25 (а.с.9, 10-11).
Частиною 3 ст.6 Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22.12.2005 №3262-IV передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Частиною 2 ст.3 означеного Закону встановлено, що Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
Суд перевірив факт набрання рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.02.2025 у справі №711/117/25 законної сили шляхом використання даних Єдиного державного реєстру судових рішень і встановив, що означене судове рішення набрало законної сили 17 березня 2025 року (реєстраційний номер рішення: 125287522).
Частиною 4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, суд дійшов висновку, що обставина перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, починаючи з 23.04.2024 до 17.03.2018, встановлена рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.02.2025 у справі №711/117/25, що набрало законної сили, а тому доказуванню не підлягає під час розгляду цивільної справи №711/5108/25.
Із витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 02.03.2025 у взаємозв`язку листом Територіального сервісного центру №7141 Регіонального сервісного центру у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях Головного сервісного центру МВС, суд встановив, що 24.04.2024 позивач набув право власності на легковий автомобіль Volkswagen Passat 2014 року випуску, чорного кольору, VIN код: НОМЕР_3 , власником якого він лишається станом на 21.02.2025 (а.с.61, 66-67).
Суд, безпосередньо дослідивши усі засоби доказування, що подані сторонами як на підтвердження своїх позовних вимог, так і заперечень проти них, дійшов таких висновків.
Частиною 1 ст.57 Сімейного кодексу України (далі СК України) передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Отже, особистою приватною власністю чоловіка (дружини), зокрема є майно, набуте ним, нею до шлюбу.
Як встановлено судом і не заперечується сторонами, початком спільного проживання сторін як подружжя є 23 квітня 2024 року, тобто день реєстрації ними шлюбу відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Водночас днем припинення шлюбних відносин сторін є день набрання рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси в справі №711/117/25 законної сили, тобто 17 березня 2025 року.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина друга статті 13 ЦПК України).
Частинами першою - другою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша друга статті 78 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України). Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу (частина перша статті 84 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
З аналізу означених норм процесуального права у взаємоз`язку з положеннями ст.57 СК України суд дійшов висновку, що саме позивач повинен довести належними, допустимими і достовірними доказами той юридичний факт, що майно, що є предметом позову, є його особистою приватною власністю.
Представник відповідача, обгрунтовуючи заперечення проти задоволення позовних вимог у контексті визнання майна, зокрема: праски Philips DST5040/8, вирівнювача волосся Philips BHS742/00, пральної машини Whirlpool WRBSB 6228 B UA, холодильника Samsung RB38T676FSA/UA, телевізора 55P735 TCL та кріплення для телевізора TV04T Black Charmount, не зазначає про те, що сторони до часу укладення шлюбу проживали однією сім`єю, але не перебували в шлюбі між собою, та належних і допустимих доказів означеному юридичному факту до відзиву не надає.
Водночас позивач надав суду належні, допустимі і достовірні докази щодо придбання праски Philips DST5040/8, вирівнювача волосся Philips BHS742/00, пральної машини Whirlpool WRBSB 6228 B UA, холодильника Samsung RB38T676FSA/UA, телевізора 55P735 TCL та кріплення для телевізора TV04T Black Charmount до укладення між сторонами шлюбу.
У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що позовна заява в частині визнання особистою приватною власністю позивача праски Philips DST5040/8, вирівнювача волосся Philips BHS742/00, пральної машини Whirlpool WRBSB 6228 B UA, холодильника Samsung RB38T676FSA/UA, телевізора 55P735 TCL та кріплення для телевізора TV04T Black Charmount є обгрунтованими і вмотивованими, а відповідно такою, що згідно положень п.1 ч.1 ст.57 СК України підлягає до задоволення.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина 1 статті 61 СК України).
Частиною 1 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Частиною 3 ст.368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц (провадження №14-325цс18) зроблено правовий висновок щодо застосування положень ст.60, 70 СК України та ст.368 ЦК України, відповідно до якого існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Частинами 2-4 ст.12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Такий висновок суду грунтується на тому, що як варильна поверхня електрична Gunter&Hauer Cer641, так і мийка високого тиску Bosh UniversalAquatak 135, не є предметом визнання їх особистою приватною власністю позивача.
Також суд відхиляє заперечення представника відповідача адвоката Лещенко Н.П. проти задоволення позовних вимог з призми того, що сторонами, перебуваючи в шлюбі, також був придбаний легковий автомобіль Volkswagen Passat 2014 року випуску, чорного кольору, VIN код: НОМЕР_3 , оскільки означений транспортний засіб не є предметом позову. Більше того, як встановлено судом із мотивувальної частини відзиву на позов, означений транспортний засіб є предметом позову під час розгляду Придніпровським районним судом м. Черкаси цивільної справи №711/1903/25 (абз.7 стр.4 відзиву, а.с.55 зворот).
Частиною 6 ст.81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як встановлено судом, праска Philips DST5040/8 і вирівнювач волосся Philips BHS742/00, пральна машина Whirlpool WRBSB 6228 B UA, холодильник Samsung RB38T676FSA/ НОМЕР_5 , телевізор 55P735 TCL і кріплення для телевізора TV04T Black Charmount набуті позивачем до укладення шлюбу з відповідачем, а тому, керуючись п.1 ч.1 ст.57 СК України, є особистою приватною власністю позивача.
Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Положеннями ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Зазначені положення закріплені також і ст. 41 Конституції України.
Згідно із ст.41 Конституції України кожен має право володіти та користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним, що повністю відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 №475/97-ВР, в якій закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які волею, незалежно від волі інших осіб.
Таким чином, здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.
За змістом статті 386 ЦК України (засади захисту права власності) держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Згідно зі ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно з наведеною нормою матеріального права власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.
У пункті 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова ВССУ №5) роз`яснено, що, застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.
Згідно із п. 20 Постанови ВССУ №5, у разі, коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.
У пункті 23 Постанови ВССУ №5 зазначено, що відповідно до ст.387ЦК України та ч.3 ст.10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому, суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.
Таким чином, правовий аналіз положень ст. 387 ЦК України дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.
Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав а інтересів власника майна або особи, яка має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання усього комплексу правомочностей.
Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.
Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого майном не власника про повернення індивідуально визначеного майна з чужого незаконного володіння.
Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем - за віндикаційним позовом витупає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.
Власник має право витребувати своє майно від особи, в якої таке майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.
Предмет доказування у таких справах становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, а саме: факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття такого майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником та володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Правові позиції щодо особливостей віндикації та обсягів доведення у справах за позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння неодноразово викладалися Верховним Судом, зокрема у постановах від 15 травня 2018 року у справі № 923/630/17, від 29 січня 2019 року у справі № 911/3312/17, від 02 квітня 2019 року у справі № 911/737/18, від 19 червня 2019 року у справі № 914/1671/17, від 27 серпня 2019 року у справі № 925/366/18.
Верховний Суд у постанові від 21 червня 2018 року у справі № 703/5364/15-ц (провадження № 61-4812св18) зробив правовий висновок, що, застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.
Таким чином, аналіз ст. 387 ЦК України свідчить про те, що віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ с абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі.
За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що спір між сторонами стосовно спірного майна (побутової техніки) виник внаслідок спору щодо визначення правового режиму такого майна, яке позивач просить передати (витребувати), оскільки таке майно набуте у власність до часу укладення шлюбу з відповідачем, внаслідок чого відповідач заперечує проти повернення спірного майна позивачу, вважаючи, що воно є спільною власністю подружжя та подарованим їй та її батьку позивачем. Тому існує потреба у судовому врегулюванні спору.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України зокрема, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Водночас для вирішення по суті позовної вимоги про зобов`язання відповідача передати позивачу майно, що є предметом спору, слід встановити, зокрема, що володіючий невласник (відповідач) фактично тримає таке майно в себе.
Як вже акцентував увагу суд учасників справи, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина друга статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Проте всупереч своєму процесуальному обов`язку доведення перед судом відповідної позовної вимоги належними і допустимими засобами доказування позивачем не надано суду відповідних доказів тому юридичному факту, що, станом на час звернення з позовом до суду та на час розгляду справи в суді, спірне рухоме майно перебуває у володінні володіючого невласника, тобто відповідача.
Частиною 1 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Проте вирівнювач волосся Philips BHS742/00 серії 7000 перебуває у володінні відповідача без достатньої правової підстави з призми того, що означене майно є особистою приватною власністю позивача, а доказів тому юридичному факту, що така річ була подарована позивачем відповідачу до Міжнародного жіночого дня матеріалами справи не підтверджується. Сам факт придбання позивачем вирівнювача волосся в переддень Міжнародного жіночого дня безумовно не свідчить про його передачу в дар відповідачу до означеного свята.
У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що з метою захисту права власності позивача на майно, що є його особистою приватною власністю, слід зобов`язати відповідача повернути позивачу вирівнювач волосся Philips BHS742/00 серії 7000, що був ним придбаний 07 березня 2024 року в торгівельній мережі «Комфі».
Що стосується вимоги позивача про зобов`язання відповідача повернути геймпад Playstation DualSense Midnight Black, геймпад Playstation DualSense Cosmic Red, праску Philips DST5040/8, пральну машину Whirlpool WRBSB 6228 B UA, холодильник Samsung RB38T676FSA/UA, телевізор 55P735 TCLЮ кріплення для телевізора TV04T Black Charmount та ігрову приставку PlayStation 5 Slim Digital Edition, то в задоволенні означеної позовної вимоги слід відмовити, оскільки позивачем, всупереч положенням ст.12, 81 ЦПК України, не надано суду доказів перебування означеного рухомого майна у володінні відповідача, що є обов`язковою умовою для його примусового повернення. Відповідач у свою чергу у відзиві на позов означеного юридичного факту не визнає.
Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача витрат на сплату судового збору, то суд зазначає про таке.
Частиною 1 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Водночас ч.1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Що стосується компенсації розміру судового збору, сплаченого позивачем за позовну вимогу немайнового характеру (зобов`язання передати майно), то суд зазначає про таке.
З матеріалів справи судом встановлено, що позивачем заявлено позовну вимогу немайнового характеру про зобов`язання відповідача передати позивачу 11 одиниць рухомого майна. Проте судом означена позовна вимога задоволена частково лише в частині щодо повернення одного найменування рухомого майна: вирівнювача волосся Philips BHS742/00 серії 7000. Тобто немайнова вимога задоволена частково у розмірі 1/11 або 9,09%. Тому з відповідача на користь позивача, керуючись ч.1 ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню судовий збір за вимогу немайнового характеру в сумі 110,10 грн, тобто 9,09% від розміру сплаченого позивачем судового збору за вимогу немайнового характеру (1211,20 / 0,0909).
Отже, сукупний розмір судового збору, що підлягає компенсації відповідачем на користь позивача, керуючись ч.1 ст.141 ЦПК України, складає 907,68 грн (797,58 грн + 110,10 грн).
Водночас суд, ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача суми судового збору, також зважає на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази тому юридичному факту, що відповідач ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору згідно положень ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.57, 60, 61, 70 СК України, ст.317, 319, 321, 368, 386, 387 ЦК України, ст. 2, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 82, 89, 133, 141, 244, 263, 264, 265, 354, 355 ЦПК України, суд
позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 вирівнювач волосся Philips BHS742/00 серії 7000 вартістю 3599 грн, що придбаний 07 березня 2025 року.
У іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 907 (дев`ятсот сім гривень) 68 (шістдесят вісім) копійок.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 01 грудня 2025 року.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_8 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 .

Головуючий: О. В. Петренко