Справа № 345/412/25
Провадження № 22-ц/4808/1533/25
Головуючий у 1 інстанції Гапоненко Р. В.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів - Бойчука І.В., Мальцевої Є.Є.,

за участю секретаря Кузів А.В.

учасники справи

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа підприємець ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 серпня 2025 року, ухвалене в складі судді Гапоненка Р.В.,

за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заробітної плати,

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом ФОП ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заробітної плати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка з 12 вересня 2022 року по 07 листопада 2022 року працювала у ОСОБА_2 на посаді маляр-штукатура, однак остання у встановленому законом порядку не оформлювала трудові відносини з нею та не виплачувала заробітну плату.

При влаштуванні на роботу, відповідачка ознайомила її в усному порядку з правилами внутрішнього трудового розпорядку, було визначено, що ОСОБА_1 буде працювати за своїм фахом маляром-штукатуром, обіцяла вчасно сплачувати заробітну плату двічі на місяць. Протягом вказаного часу позивачка виконувала малярно-штукатурні роботи по Малицька,1/77, а саме: шпаклівка, грунтування та шліфування стін, нанесення венеціанської штукатурки на кухні, а також шпаклювала та шліфувала відкоси, знімала старі шпалери по Б.Хмельницького,3/41 . Вказані обставини підтверджуються тим, що вона згідно до накладних купувала товари для роботи.

Просила суд встановити факт про перебування у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 у період з 12.09.2022 по 07.11.2022 працювала на посаді маляра-штукатура; стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь заробітну плату у сумі 14000 грн.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 серпня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 серпня 2025 року, та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд помилково дійшов висновку про недоведеність факту її перебування з відповідачкою як роботодавцем у трудових відносинах, нею додано докази до суду про її перебування у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 . Вказана обставина визнана і самою відповідачкою. Факт її праці підтверджують накладні та товарні чеки, подані до суду.

Судом належним чином не з`ясовано обставини справи щодо вирішення питання яким чином відповідачка мала намір проводити розрахунки за виконану нею роботу, оскільки будь-який договір на надання послуг або цивільно-правовий договір підприємець умисно не укладала, щоб не виплачувати кошти.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу в межах її доводів.

У судове засідання відповідачка ОСОБА_2 не з`явилася, про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без учасників справи, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано суду доказів перебування з відповідачем у трудових відносинах, документальних підтверджень про нарахування та виплату їй заробітної плати у ФОП ОСОБА_2 . Розрахунки робіт, додані до позовної заяви, не містять будь-яких ідентифікаційних ознак, погоджень, підписів, у зв`язку з чим, на думку суду, такі не можуть бути належними доказами на підтвердження трудових відносин.

Суд дійшов висновку суду про те, що недоведеність факту існування трудових відносин та укладення трудового договору між сторонами унеможливлює задоволення позовних вимог про стягнення заробітної плати.

Переглядаючи справу, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Частина 6 статті 19 ЦПК України визначає, що малозначними справами зокрема є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Положеннями ст. 274 ЦПК України передбачено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (ч. 1 ст. 277 ЦПК України).

Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулася в суд із позовними вимогами про встановлення факту, що має юридичне значення та стягнення заробітної плати.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 липня 2025 року відкрито провадження у справі. Суд ухвалив розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

23 липня 2025 року копію ухвали Коломийського міськрайонного суду від 01 серпня 2025 року направлено сторонам для відома.

08 серпня 2025 року ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подав клопотання, у якому позивачка заперечує проти розгляду справи без виклику сторін. Вважає, що справа повинна розглядатись з викликом сторін у справі.

Ухвалюючи рішення про відкриття провадження і розгляд справи у порядку спрощеного провадження без виклику сторін, суддя суду першої інстанції обмежився посиланням на ст.274, ст.279 ЦПК України, категорію і складність справи.

Так, з огляду на ціну позову (14 000 грн), справа підпадає під ознаки спрощеного провадження. Разом з тим, у частині третій ст.274 ЦПК України зазначено, що при вирішенні питання про розгляд справи у порядку спрощеного провадження суд має врахувати, зокрема значення справи для сторін (у тому числі і для позивача), чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес, думку сторін (у тому числі і позивача) щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного провадження.

Отримавши заяву ОСОБА_1 про розгляд справи з викликом сторін суд першої інстанції мав діяти у відповідності до приписів ч.5, ч.6 ст.279 ЦПК України, проте всупереч вимогам закону суд першої інстанції жодного процесуального рішення не ухвалив та розглянув справу без повідомлення сторін за наявними матеріалами.

Крім того, суд не звернув увагу, що позивачка у позовній заяві просила встановити факт трудових відносин, що унеможливлює розгляд справи в порядку спрощеного провадження.

Встановлені вище обставини у сукупності дають підстави для висновку проте, що ця справа мала бути розглянута у порядку загального позовного провадження, зважаючи на вимогу позивачки про встановлення факту трудових відносин та заяви позивачки про розгляд справи у судовому засіданні з її участю.

Враховуючи наведе апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції допустив порушення вимог процесуального закону, які є обов`язковою підставою для скасування ухваленого судом першої інстанції рішення та поставлення апеляційним судом нового судового рішення. З урахуванням зазначеного, рішення суду підлягає скасуванню на підставі п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України.

Щодо заявлених вимог про встановлення факту трудових відносин та стягнення заробітної плати, апеляційний суд зазначає наступне.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначила, що з 12 вересня 2022 року по 07 листопада 2022 року працювала у приватного підприємця ОСОБА_2 на посаді маляр-штукатура. При влаштуванні на роботу ОСОБА_2 ознайомила її в усному порядку з правилами внутрішнього трудового розпорядку, було визначено позивачці її трудові обов`язки за фахом маляр-штукатур. Протягом вказаного часу позивачка виконувала малярно-штукатурні роботи по Малицька,1/776, здійснювала ремрнтні роботи по Б.Хмельницького, 3/41 .

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надала заяву, адресовану ОСОБА_2 від 08.11.2022, згідно якої вбачається, що ОСОБА_1 просить виплатити їй заробітну плату у сумі 14 000 грн за виконані роботи по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ; додаток-роздруківку цін за 1м.кв. кожної виконаної нею роботи; роздруківку цін на демонтовані роботи та роздруківку цін за откоси та зняття старих шпалер, накладні №242 від 22.09.2022, №288 від 03.10.2022.

Відповідно до накладної №242 від 22.09.2022 ОСОБА_4 отримала від ПП ОСОБА_5 товар, а саме акрил 1 шт, фарба перлина 1 шт, фарба гумова 1 шт. на загальну суму 830 грн.

Відповідно накладної №288 від 03.10.2022 ОСОБА_2 отримала від ПП ОСОБА_5 товар, а саме рідкі цвяхи на загальну суму 70 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала виконання ОСОБА_1 ремонтних робіт у квартирі, яка їй належить, проте зазначила, що між ними трудовий договір не укладався, не здійснювалось прийняття ОСОБА_1 на роботу з визначенням посадових обов`язків, не встановлено режиму роботи. Виконані роботи мали разовий характер та базувались на усній домовленості. Позивачка погодилась виконати окремі оздоблювальні роботи щодо ремонту квартири без оформлення жодних договорів. Усі умови обговорювались в усній формі. Оплата обговорювалась не як зарплата, а як оплата після завершення робіт.

У статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині другій статті 2 КЗпП України зазначено, що працівник реалізує своє право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі чи організації, або з фізичною особою.

За змістом статті 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Відповідно до частини третьої статті 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 626 ЦК України цивільно-правовий договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору (стаття 902 ЦК України).

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року у справі № 204/3645/20 (провадження № 61-2520св22) зроблено висновок, що: «з аналізу чинного законодавства вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва. […] Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду».

Згідно частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачкою не надано належних і допустимих доказів прийняття її на роботу відповідачкою, фактичне допущення її до роботи, наявність трудової книжки та внесення до неї відповідних записів, ознайомлення її з правами та обов`язками, умовами праці, правилами техніки безпеки, правилами внутрішнього трудового розпорядку, тривалістю робочого дня та відпочинку, наявність здійснення виплати заробітної плати. Колегія суддів вважає, що висновок суду про недоведеність заявлених вимог позивачкою правильний.

Встановлені судом обставини справи свідчать про наявність між сторонами саме цивільно-правових відносин, а не трудових відносин, тому доводи апеляційної скарги про те, що за своїм характером правовідносини між сторонами фактично є трудовими, колегія суддів не приймає до уваги.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У пункті 7 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до п.1 ч.1 , п.7 ч. 376 ЦПК України рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 серпня 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах та стягнення заробітної плати.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга задоволена частково, судовий збір не підлягає перерозподілу між сторонами, оскільки у задоволенні позовних вимог скаржнику відмовлено.

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 серпня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заробітної плати відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2025 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: І.В. Бойчук

Є.Є. Мальцева