Справа № 214/9025/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року м Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Чернової Н.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Нестеренко К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, цивільну справу № 214/9025/23 за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Печерський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), на протиправні дії та бездіяльність державного виконавця щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою та просить суд визнати дії та бездіяльність Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі заступника начальника відділу Коваль Л.І., що полягає у поверненні виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання неправомірними та зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби усунути порушення (поновити порушене право заявника) шляхом виконання вимог: на підставі повторно направленої заяви про примусове виконання прийняти до виконання виконавчий лист у справі, виданий 13 травня 2025 року про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2 431,02 грн., винести постанову про відкриття виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом та під час відкриття виконавчого провадження винести постанову про арешт майна (коштів) боржника, стягнуті кошти перерахувати за реквізитами представника стягувача адвоката Чапали Ю.О. В обґрунтування вимог зазначено про наявність постанови Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року у справі № 214/9025/23, якою стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2 431,02 грн., на виконання якої 13 травня 2025 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було видано виконавчий лист у справі № 214/9025/23, зі строком пред`явлення до виконання до 25.09.2027. Представник стягувача адвокат Чапала Ю.О. звернувся до Печерського ВДВС із заявою про примусове виконання рішення, однак 03.07.2025 на адресу представника стягувача надійшло повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, оскільки представника стягувача у своїй заяві не вказав реквізити рахунку стягувача, відкритого у банку або в іншій фінансовій установі, для отримання стягнутих з боржника грошових сум. Вважає вказані дії незаконними, оскільки згідно статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» у заяві про примусове виконання рішення суду, стягувач має право зазначати відомості, що можуть сприяти примусовому виконанню рішення, а також рахунки в банках, небанківських надавачах платіжних послуг для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а тому вимога про зазначення реквізитів рахунку стягувача, відкритого у банку або в іншій фінансові установі, для отримання стягнутих з боржника грошових сум, не є імперативною та визначає право повідомляти органу виконання такі реквізити повернення виконавчого документа з наведених підстав є необґрунтованим та незаконним. Представником заявника дійсно у заяві про примусове стягнення зазначені реквізити його рахунку, проте таке право йому надано пунктом 4.2.2 укладеного зі стягувачем договору від 07.03.2025 № 2503 в частині отримання представником при судженого майна і грошових сум стягувача, а відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про виконавче провадження» сторони можуть реалізовувати свої права та обов`язки у виконавчому провадженні самостійно або через представників. Тому просить задовольнити вимоги.

У судове засідання сторони не з`явилися.

Представник заявника адвокат Чапала Ю.О. звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, на вимогах наполягає.

Представник Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Соболєв А.Л. звернувся до суду з відзивом на позов, вказавши, що приписи пункту 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженого наказом Мінюсту від 02.04.2012 № 512/5, зобов`язують державного виконавця перевірити реквізити стягувача і боржника, оскільки згідно положень статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» не допускається допуск виплати стягувачу стягнутих сум готівкою або виплата стягнутих сум іншим особам, які не є стягувачами. Аналіз норм Закону дають підстави вважати, що стягнуті кошти підлягають виплаті лише стягувачу за виконавчим документом, як стороні виконавчого провадження, а не будь якій іншій особі, зокрема представнику за довіреністю. Зі змісту скарги та поданої представником заяви вбачається, що представник Кияна А.В. просив перерахувати кошти не на рахунок стягувача, інтереси якого він представляє, а на свій рахунок, що заборонено законом, тобто заява про відкриття виконавчого провадження представником продана зі зміною способу виконання (на його користь), який не передбачений законом. Тому оскільки статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження» прямо передбачено заборону виплати стягнутих грошових коштів іншим особам, які не є стягувачами у виконавчому провадженні, заява про відкриття виконавчого провадження є нікчемною, тому просить відмовити у задоволенні вимог.

Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, надавши їм оцінку в сукупності, дійшов до такого висновку.

Як установлено судом та підтверджується письмовими доказами, рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 червня 2024 року у справі № 214/9025/23 позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 01 липня 2019 року в розмірі 288 455 грн 43 коп та судовий збір в розмірі 4 326 грн 48 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року у справі № 214/9025/23 залишено без задоволення апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Змінено рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 червня 2024 року в частині розміру стягнутої з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором № б/н від 01 липня 2019 року, зменшивши цей розмір з 288 455 грн. 43 коп. до 122 696 грн. 50 коп. Змінено рішення в частині розміру стягнутого з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судового збору, зменшивши цей розмір з 4 326 грн 48 коп до 1 840 грн. 50 коп. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 431 грн. 02 коп.

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 05 березня 2025 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №214/9025/23 виданий 24.10.2024 Саксаганським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованості за кредитним договором №б/н від 01.07.2019 в розмірі 288455 грн.43 коп., та стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» суму судового збору в розмірі 4326 грн.48 коп.

На виконання постанови Дніпровського апеляційного суду, стягувачу ОСОБА_2 13 травня 2025 року було видано виконавчий лист, на виконання якого представником стягувача адвокатом Чапалою Ю.О. подано заяву про примусове виконання рішення до Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), вказавши у заяві в графі реквізитів для перерахунку коштів стягувачу реквізити представника стягувача адвоката Чапали Ю.О.

23 червня 2025 року заступником начальника відділу Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Л.І. винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, з посиланням на статтю 47 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої Не допускається виплата стягувачу стягнутих коштів готівкою або виплата стягнутих коштів іншим особам, які не є стягувачами (крім виплати грошових коштів заставодержателю, який не є стягувачем, згідно із статтею 51 цього Закону). Представник стягувача не вказав у своїй заяві реквізити рахунку стягувача, відкритого у банку або в іншій фінансовій установі, для отримання стягнутих з боржника грошових сум, тому на підставі пункту 6 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається без прийняття до виконання.

За приписами частини 1 статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Зазначене конституційне положення відображено і у пункті 7 частини 3 статті 2 та статті 18 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з частиною 1 статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ (далі Закон № 1404-VІІІ).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Отже, метою виконавчого провадження є примусове виконання судових рішень.

Згідно із вимогами пункту 1 частини 2 статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Отже дії державного виконавця в процесі примусового виконання виконавчого документа мають бути ефективними та законними.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Законом передбачені порядок та підстави оскарження сторонами виконавчого провадження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина 1 статті 74 Закону № 1404-VІІІ).

Відповідно до статті 447 ЦПК України судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому цим розділом.

Згідно із статтею 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Статтею 451 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) зазначено, що право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Тому, при розгляді скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця заявник має довести, а суд перевірити, чи були оскаржуваним рішенням, дією або бездіяльністю порушені права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження, яка подала скаргу.

Статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження» встановлені вимоги до виконавчого документа.

Так, відповідно до частини 4 статті 4 Закону , виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю; 11) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку.

Відомостей щодо невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 4 Закону № 1404-VІІІ, судом не встановлено, згідно повідомлення виконавчої служби, виконавчий документ повернуто з огляду на невідповідність заяви сторони стягувача на підставі пункту 6 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 26 Закону № 1404-VІІІ, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 3 статті 26 Закону № 1404-VІІІ зазначено, що у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок/електронний гаманець боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банках, небанківських надавачах платіжних послуг для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Таким чином норми Закону України «Про виконавче провадження» не містять обов`язковості зазначення у заяві стягувача про примусове виконання рішення рахунків банку саме стягувача, а також не підстави повернення виконавчого документа стягувачу, як зазначення банківських рахунків для перерахування коштів стягувачу іншої особи, з огляду на той факт, що відповідно до статті 48 Закону, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються та зараховуються на відповідні рахунки органів державної виконавчої служби, приватного виконавця.

При цьому у разі якщо стягнуті з боржника грошові кошти не витребувані стягувачем протягом одного року з дня їх зарахування на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця, такі кошти зараховуються до Державного бюджету України в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики, за умови повідомлення виконавцем стягувача про наявність стягнутих на його користь грошових коштів (частина 7 статті 47 Закону).

Таким чином, Законом України «Про виконавче провадження» передбачено механізм стягнення грошових коштів з боржника на користь стягувача, які спочатку перераховуються на рахунки державної виконавчої служби (приватного виконавця) і лише потім на рахунки стягувача, зазначені ним у відповідній заяві.

На обґрунтування підстав правомірності дій виконавчої служби щодо для повернення виконавчого документа стягувачу, представник виконавчої служби посилається на приписи п. 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, де серед реквізитів заяви про примусове виконання рішення зазначається спосіб перерахування стягнутих з боржника грошових сум (у разі виконання рішення про стягнення коштів); реквізити рахунку, відкритого у банку або іншій фінансовій установі, небанківського надавача платіжних послуг, для отримання стягнутих з боржника грошових сум (за наявності).

Разом з тим, указана норма не містить вимоги щодо вказівки реквізитів банківського рахунку, відкритого саме на ім`я стягувача, як і не містить обов`язку державного виконавця перевіряти належність зазначеного стороною стягувача рахунку до вирішення питання про відкриття провадження.

Ураховуючи викладене, оскільки положеннями Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено такої підстави для повернення виконавчого документа стягувачу як зазначення в заяві про примусове виконання судового рішення реквізитів банківського рахунку іншої особи, відмінної від стягувача, суд вважає повідомлення державного виконавця від 23.06.2025 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання таким, що не відповідає вимогам пункту 4 статті 4 Закону № 1404-VІІІ та винесеним виконавчою службою передчасно, без повного з`ясування обставин справи та належного виконання судового рішення у разі невідповідності рахунків стягувач та встановлення належності їх іншій особі, державний виконавець не позбавлений в ході виконання судового рішення повідомити про це стягувача з пропозицією стягувачу надати підтвердження належності банківських рахунків саме йому.

Висновки з подібних правовідносин щодо підстав повернення виконавчого документа стягувачу викладені Верховним Судом у постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 905/120/15.

Разом з тим, згідно частини 2 статті 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

З огляду на приписи норм Закону України «Про виконавче провадження» та частини 2 статті 451 ЦПК України, суд вважає, що правовідносини щодо відкриття виконавчого провадження відносяться до виключної компетенції органів виконавчої служби, та є їх дискреційними повноваженнями і суд, захищаючи права та свободи особи, не може перебирати на себе функції інших органів державної влади, та втручатися в делеговані повноваження.

Отже, вимога скаржника про зобов`язання відкрити виконавче провадження підлягає задоволенню частково шляхом зобов`язання посадових осіб відділу до компетенції яких належить винесення постанов про відкриття виконавчого провадження, повторно розглянути заяву стягувача про примусове виконання рішення по справі з метою вирішення питання про відкриття виконавчого провадження, з урахуванням висновків суду.

Керуючись ст.ст.447-451 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Печерський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), на протиправні дії та бездіяльність державного виконавця щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання частково.

Визнати неправомірними дії заступника начальника відділу Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Л.І. щодо винесення 23 червня 2025 року повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Зобов`язано посадових осіб Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), до компетенції яких належить винесення постанов про відкриття виконавчого провадження, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , подану від його імені представником ОСОБА_3 про примусове виконання рішення у справі № 214/9025/23 відносно боржника АТ КБ «ПриватБанк» з метою вирішення питання про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого документа, виданого Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 13 травня 2025 року про стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 431 грн. 02 коп.

Відмовити у задоволенні іншої частині скарги.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Чернова