Справа № 556/3546/24
Провадження № 2/565/545/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2025 року м.Вараш

Вараський міський суд Рівненської області

під головуванням суддіДемчини Т.Ю.
з участю секретаря судового засідання відповідача представника відповідачаАлексейчик А.О., Ткача С.М., Полюхович О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Вараського міського суду Рівненської області у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування,

в с т а н о в и в:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Євроінс Україна» (надалі ПрАТ «СК «Євроінс Україна») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 14228,89грн. як 50 % суми сплаченого страхового відшкодування за страховим випадком, а також судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 06.02.2020 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів марки «Toyota», р.н. НОМЕР_1 , та марки «Богдан 211120», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а їх власникам було завдано матеріальних збитків. ОСОБА_1 у встановленому порядку визнано винним у ДТП. Його цивільно-правова відповідальність станом на дату ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «Євроінс Україна» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/862984. Виконуючи взяті на себе зобов`язання за договором добровільного страхування, ПрАТ «СК «Євроінс Україна» у встановленому порядку здійснило виплату страхового відшкодування за пошкодження транспортного засобу марки «Toyota», р.н. НОМЕР_1 , його власнику у розмірі 28457,78 грн. Разом з тим, в подальшому позивачем було встановлено, що поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/862984 укладено ОСОБА_1 на пільгових умовах як пенсіонером, зі сплатою вдвічі меншого, ніж передбачено чинними нормативно-правовими актами, страхового платежу, у той час як застрахований транспортний засіб марки «Богдан 211120», р.н. НОМЕР_2 , йому не належав, а його власником на час ДТП була інша особа. Таким чином, мало місце порушення умов, передбачених п.13.2 ст.13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, що діяла на час укладення страхового полісу), а тому на підставі п.38-1.1 ст.38-1 вказаного Закону, позивач має право на стягнення в порядку суброгації зі ОСОБА_1 50 % страхового відшкодування, сплаченого власнику автомобіля «Toyota», р.н. НОМЕР_1 .

У відзиві на позов відповідач ОСОБА_1 заперечив проти задоволення позову. Свою позицію відповідач обґрунтовував тим, що він є правомірним володільцем транспортного засобу марки «Богдан 211120», р.н. НОМЕР_2 , власником якого є його дочка ОСОБА_2 . При укладенні полісу обов`язкового страхування № АО/862984 ним представнику страховика надавались усі необхідні документи, у тому числі посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, пенсійне посвідчення. Страховик надав йому пільгові умови страхування, незважаючи на те, що він не був власником застрахованого транспортного засобу. Страховик мав можливість перевірити відомості про титульного власника застрахованого автомобіля. Не перевіривши правомірність надання ОСОБА_1 пільги при укладення договору страхування, не роз`яснивши йому наслідки безпідставного застосування пільги, страховик на думку відповідача застосував до нього нечесну підприємницьку практику. Згідно з доводами відзиву, у даному випадку не можуть бути застосовані положення ст.38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки формальні умови застосування цього положення Закону виникли безальтернативно для страхувальника з вини страховика ще під час укладення договору страхування, внаслідок порушення страховиком вимог закону.

Представник позивача в судове засідання не з`явилася, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 , явку якого в судове засідання визнано судом обов`язковою, позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов, та заявив клопотання про його допит за правилами допиту свідка, яке судом було задоволене. Будучи допитаний за правилами допиту свідка, відповідач ОСОБА_1 показав, що він особисто багато років здійснює обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності щодо цього автомобіля у страховій компанії позивача. З цією метою щоразу він звертається до страхового агента ПрАТ «СК «Євроінс Україна» за місцем свого проживання - в м.Вараш Рівненської області. При цьому кілька років ОСОБА_1 за пропозицією страхового агента укладає договір обов`язкового страхування на пільгових умовах як пенсіонер, що дає йому право сплачувати менший страховий платіж. Як пояснив ОСОБА_1 , він не був обізнаний зі встановленими законом умовами укладення такого договору на пільгових умовах, зокрема, у тому, що застосування зниженого страхового платежу можливе лише у разі, якщо страхувальник є власником транспортного засобу, щодо якого укладається поліс обов`язкового страхування. Як показав ОСОБА_1 , пільгове страхування запропонував саме представник страхової компанії, при цьому не роз`яснивши ОСОБА_1 про необхідність реєстрації транспортного засобу саме на пенсіонера як умови його застосування. ОСОБА_1 показав, що на вимогу страхового агента, який особисто вносив до електронного ресурсу відомості, необхідні для укладення договору страхування, надавав усі документи в оригіналах, які той вимагав, у тому числі надавав йому і свідоцтво про реєстрацію автомобіля марки «Богдан 211120», р.н. НОМЕР_2 , зареєстрованого на ОСОБА_2 , після чого сплатив страховий платіж у повідомленому страховим агентом розмірі та отримав відповідний поліс. Жодних неправдивих відомостей представнику страховика він не надавав, тривалий період укладає договори обов`язкового страхування у цій страховій компанії та співпрацював з одним і тим же агентом, який достовірно був обізнаний з тією обставиною, що ОСОБА_1 не є власником застрахованого транспортного засобу.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала доводи відзиву на позов, вважаючи відсутніми правові підстави для задоволення позову. На її переконання, позивач мав можливість проконтролювати правильність внесення даних та, за умови встановлення, що страхувальник не є власником транспортного засобу, щодо якого має намір укласти договір страхування, міг уникнути встановленого законом порушення умов укладення договору на пільгових умовах, запропонувавши загальні підстави страхування. Натомість позивач погодився з умовами договору страхування, про що свідчить підписання такого договору, видача полісу, прийняття страхового платежу та внесення інформації про договір до реєстру МТСБУ. Питання про нібито надання відповідачем неправдивої інформації виникло лише після настання страхового випадку. Під час укладення договору страхування, обов`язок з правильного внесення відомостей до страхового полісу покладається саме на страховика, відтак ризики неправильного заповнення цього документа, за умови надання страхувальником достовірних відомостей, які документально підтверджені, і покладаються виключно на страховика. Страховик не був позбавлений можливості перевірити надану відповідачем інформацію таким же чином, як це було зроблено ним після настання страхового випадку, проте позивач не пред`являв до відповідача ніяких вимог та погодився з тими відомостями, які були ним надані. На думку представника відповідача, відсутні докази, що ОСОБА_1 умисно чи недобросовісно приховав відомості при укладенні договору страхування. Відтак, підстав для застосування п.38.1 ст.38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), немає. Неправомірне застосування пільгових умов страхування в даному випадку не залежало від волі відповідача, не вплинуло на виникнення страхового випадку, а тому процесуальну поведінку страховика, яка об`єктивно спрямована на відмову у виплаті страхового відшкодування, слід вважати недобросовісною, що не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, визначеним у п.6 ч.1 ст.2 ЦК України.

Заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши заяви по суті справи, надані докази та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 06 лютого 2020 року о 16:40 год. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом - автомобілем марки «Богдан 211120», н.з. НОМЕР_2 , по вул.Станційна в м.Вараш Рівненської області, перед зміною напрямку руху, а саме: при виїзді на головну дорогу, не переконався у безпечності маневру та створив перешкоду іншому учаснику дорожнього руху автомобілю марки «Toyota Land Cruiser Prado», н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , в результаті чого відбулось зіткнення автомобілів, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні ушкодження. Такими діями ОСОБА_1 допустив порушення п.10.1 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП.

Постановою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 10 березня 2020 року у справі № 565/160/20 (провадження № 3/565/325/20), яка набрала законної сили 21.03.2020, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу.

Згідно з ч.6 ст.82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої вона ухвалена, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

На момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди (06.02.2020), цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Богдан 211120», н.з. НОМЕР_2 , була застрахована в ПрАТ «СК «Євроінс Україна», що вбачається з Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО/0862984 від 22.04.2019, укладеного ОСОБА_1 , згідно з умовами якого ліміт страхової відповідальності за заподіяну майну шкоду становить 200000,00 грн., та який станом на 06 лютого 2020 року був чинним.

Зі змісту дослідженого судом у копії Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/0862984 від 22.04.2019, укладеного ОСОБА_1 з ПрАТ «СК «Євроінс Україна», вбачається, що до визначеного розміру страхового платежу застосовано пільгу у розмірі 50 %. Вказаний поліс містить також посилання на документ, який підтверджує право на пільгу: пенсійне посвідчення ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , видане 19.09.2007. Будь-яких відомостей про власника застрахованого транспортного засобу досліджений судом поліс не містить, дані про автомобіль обмежуються зазначенням його марки, моделі, року випуску, типу, номерного знаку та VIN-коду.

Виконуючи взяті на себе зобов`язання за Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/0862984 від 22.04.2019, на підставі страхового акту № 28604/20 від 21.04.2020, ПрАТ «СК «Євроінс Україна» платіжним дорученням № 2251 від 29.04.2020 здійснило виплату власнику транспортного засобу марки «Toyota Land Cruiser Prado», н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_4 страхове відшкодування за пошкодження вказаного транспортного засобу під час ДТП з вини ОСОБА_1 , у розмірі 28457,78 грн.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про страхування» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно зі ст.8 вказаного Закону, страховий випадок це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, надалі - Закон від 01.07.2004 № 1961-IV), у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованому у порядку, встановленому законодавством.

Згідно ст.1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. У відповідності до вимог ст.27 Закону України «Про страхування» (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) та ст.993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Стаття 38 Закону від 01.07.2004 № 1961-IV передбачала право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних встановлених цією статтею умов. Разом з тим, статтею 38-1 вказаного Закону передбачались додаткові підстави покладення на страхувальника, винного у заподіянні збитків, обов`язку часткового відшкодування витрат страховика з виплати страхового відшкодування, в якості відповідальності за порушення умов страхування.

Так, відповідно до п.38-1.1 ст.38-1 Закону від 01.07.2004 № 1961-IV, у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статті 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування.

Відповідно до п.13.2 ст.13 Закону від 01.07.2004 № 1961-IV, розмір страхового платежу за одним внутрішнім договором страхування зменшується на 50 відсотків, за умови, що страхувальником є громадянин України учасник війни, особа з інвалідністю ІІ групи, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесена до І або ІІ категорії, пенсіонер, а забезпечений транспортний засіб має робочий об`єм двигуна до 2500 сантиметрів кубічних включно та належить цьому громадянину на праві власності. Зазначена пільга надається за умови особистого керування таким транспортним засобом особою, яка належить до визначених у цьому пункті категорій громадян України, без мети надання платних послуг з перевезення пасажирів або вантажу.

Зміст вказаної норми свідчить про те, що пільга у виді зменшення на 50 % розміру страхового платежу за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів надається за сукупності таких обставин: 1) належність страхувальника до громадянства України; 2) належність страхувальника до: учасників війни, або осіб з інвалідністю ІІ групи, або осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи І чи ІІ категорії, або пенсіонерів; 3) робочий об`єм двигуна забезпеченого транспортного засобу не перевищує 2500 куб.см; 4) забезпечений транспортний засіб перебуває у власності особи, передбаченої п.2; 5)власник особисто керує транспаортним засобом; 6) власник не надає послуги з перевезення пасажирів або вантажів.

Зі змісту позовної заяви, Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/0862984 від 22.04.2019 та пояснень відповідача в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 при укладенні договору страхування було надано пільгу у розмірі 50 % страхового платежу як громадянину України, пенсіонеру, у власності якого перебуває транспортний засіб марки «Богдан 211120», н.з. НОМЕР_2 , робочий об`єм двигуна якого не перевищує 2500 куб.см.

Разом з тим, як вбачається з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , виданого ВРЕР ДАІ м.Кузнецовськ ВДАІ УМВС України в Рівненській області 26.04.2013, власником автомобіля марки «Богдан 211120», чорного кольору, 2013 року випуску, н.з. НОМЕР_2 , є ОСОБА_2 , а відомості про ОСОБА_1 внесені в особливі відмітки вказаного свідоцтва як про особу, що має право користування ним.

Таким чином, суд встановив, що при укладенні ОСОБА_1 з ПрАТ «СК «Євроінс Україна» договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за полісом № АО/0862984 від 22.04.2019, пільга у виді зменшення на 50 % розміру страхового платежу була застосована безпідставно, адже власником забезпеченого транспортного засобу він не був.

Відповідач, заперечуючи проти позову, вказував, що при укладенні договору діяв добросовісно, будь-якої інформації від страховика не приховував, надавав для заповнення полісу оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, не впливав на порядок розрахунку страхового платежу, погодився на пропозицію страхового агента щодо укладення пільгового договору, при цьому не був обізнаний з вимогами законодавства про те, що не мав права на застосування пільги.

Зміст п.38-1.1 ст.38-1 Закону від 01.07.2004 № 1961-IV свідчить про те, що додаткове покладення на страхувальника обов`язку часткової компенсації витрат страховика з виплати страхового відшкодування у разі укладення договору страхування із застосуванням пільг, встановлених п.13.2 ст.13 цього Закону, може мати місце у разі порушення законодавства про страхування саме цим страхувальником, зокрема, шляхом введення страховика в оману щодо належності до визначеної вказаною нормою категорії осіб чи надання недостовірних документів. Саме у зв`язку з недоброчесною у такому випадку поведінкою страхувальника пов`язані додаткові підстави покладення на нього відповідальності за порушення умов страхування у виді компенсації частини проведених виплат.

Відповідно до ст.614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Положення ст.614 ЦК України регулюють відповідальність за порушення суб`єктивних прав, що складають зміст зобов`язальних правовідносин, і вина за загальним правилом є необхідною умовою будь-якого виду цивільно-правової відповідальності. При цьому зміст вказаної норми визначає цивільно-правову дефініцію вини через обставини, які свідчать про її відсутність. Так, особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Отже, вина у цивільному праві це невжиття особою всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов`язання або для запобігання заподіянню шкоди.

У цивільному праві в окремих випадках, прямо встановлених у законі або договорі, цивільно-правова відповідальність може настати і при відсутності вини. Така підвищена відповідальність встановлена, зокрема: для боржника, який прострочив виконання зобов`язання, якщо після прострочення випадково настала неможливість виконання (ч.2 ст.612 ЦК України); підвищену договірну відповідальність несе професійний зберігач за втрату, нестачу або пошкодження речі (ч.2 ст.950 ЦК України); виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності (ст.906 ЦК України); у разі завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки (ст.1187 ЦК України); за шкоду, завдану органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими, службовими особами при здійсненні їх діяльності (статті 11731176 ЦК України). Ці випадки відповідальності без вини є винятком із загального принципу відповідальності за вину в цивільному праві, та не стосуються обов`язків страхувальників за договорами страхування.

Згідно ст.7 Закону від 01.07.2004 № 1961-IV, розмір страхового платежу (внеску, премії) встановлюється страховиком самостійно шляхом добутку розміру базового страхового платежу та значень відповідних коригуючих коефіцієнтів, що затверджуються відповідно до п.7.2 цієї статті, а також з урахуванням положень п.13.2 ст.13 цього Закону. Страховику забороняється встановлювати або пропонувати встановити розмір страхового платежу, розрахований в інший спосіб.

Згідно п.17.1 ст.17 Закону від 01.07.2004 № 1961-IV, страховики зобов`язані укладати договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (внутрішній договір страхування, міжнародний договір страхування, міжнародний договір "Зелена картка") відповідно до цього Закону та чинного законодавства України.

Таким чином, саме страховику належить право встановлювати розмір страхового платежу, а отже визначення страховиком некоректного його розміру не може бути підставою для покладання на винного у ДТП водія обов`язку щодо повернення страховику 50 % виплаченого страхового відшкодування, оскільки страхувальник при укладанні страхового полісу надає лише документи та повідомляє інформацію, а встановлення чи визначення розміру страхового платежу не відноситься до його компетенції та перебуває поза його волею.

Суд констатує, що страховиком ПрАТ «СК «Євроінс Україна» при самостійному встановленні розміру страхового платежу, належного до сплати ОСОБА_1 , вказаний обов`язок було порушено, оскільки при укладенні з ним договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за полісом №АО/0862984 від 22.04.2019, відповідачу безпідставно було надано пільгу у виді зменшення на 50 % розміру страхового платежу.

Відповідно до п.п.2.1, 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3 Положення про особливості укладання договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 27.10.2011 № 673, при укладанні внутрішнього договору страхування страховик зобов`язаний самостійно встановлювати індивідуальний розмір страхового платежу шляхом добутку базового платежу та відповідних коригуючих коефіцієнтів; посвідчувати факт укладання внутрішнього договору страхування шляхом надання поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зразок якого затверджено Уповноваженим органом за поданням МТСБУ, у паперовій формі або шляхом надсилання візуальної форми страхового поліса з відображенням даних електронними засобами у формі, придатній для сприйняття його змісту людиною та відтворення на папері; заповнювати поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до порядку заповнення поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який встановлюється МТСБУ.

Таким чином, під час укладення договору страхування, обов`язок щодо коректного внесення відомостей до страхового полісу покладається саме на страховика, відтак, ризики неправильного заповнення цього документа, за умови надання страхувальником достовірних відомостей та їх документального підтвердження, покладаються також на страховика.

Зразок та технічний опис поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів затверджений Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 29.08.2011 № 558, і технічний опис не конкретизує перелік інформації про забезпечений транспортний засіб, зокрема, не вимагає зазначення у полісі відомостей про його власника.

Таким чином, укладаючи договір страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів із застосуванням пільг, передбачених п.13.2 ст.13 Закону від 01.07.2004 № 1961-IV, страховик, на якого вказаним Законом покладено обов`язок самостійного встановлення розміру страхового платежу та укладення договорів у відповідності до чинного законодавства України та який, крім того, відповідно до п.2.1 Положення про особливості укладання договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 27.10.2011 № 673, самостійно заповнює поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, за законом був зобов`язаний вжити заходів до перевірки наявності підстав для надання таких пільг перед ухваленням рішення про їх надання.

Відомості про забезпечений транспортний засіб при укладенні договору страхування страховик повинен отримати від страхувальника та не позбавлений можливості перевірити їх дійсність шляхом звірки з наявними даними у власних інформаційних реєстрах та з даними державних інформаційних ресурсів, при цьому вказані дії є необхідними для додержання ним вимог ст.17 Закону від 01.07.2004 № 1961-IV.

Судом встановлено, що при оформленні полісу страхувальником було надано позивачу всю необхідну інформацію, яку страховик мав можливість перевірити таким же чином, як це було здійснено ним після настання страхового випадку, проте страховик не пред`являв до страхувальника ніяких вимог та погодився з тими відомостями, які були ним надані.

Доказів у спростування показань ОСОБА_1 щодо того, що при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності з позивачем він як страхувальник приховав, або не надав будь-які відомості, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику та які вимагались страховиком, матеріали справи не містять.

За таких встановлених обставин, суд вважає, що відповідачем ОСОБА_1 доведено відсутність його вини, умисних дій з його боку, повідомлення ним недостовірної інформації щодо предмета страхування, тобто добросовісність власної поведінки при укладенні договору страхування.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України), і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, від 11.11.2019 у справі № 337/474/14-ц, від 09.09.2024 у справі № 466/3398/21). У випадку виникнення судового спору учасники цивільного обороту мають розуміти, що їхні дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (постанова Верховного Суду від 09.09.2024 у справі № 466/3398/21).

Велика Палата Верховного Суду підкреслювала, що цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість (п.220 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 27.11.2021 у справі № 910/17876/19, кожна сторона при укладенні правочину має поводити себе добросовісно, обачливо і розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію. При встановленні наявності обману суд має враховувати стандарт поведінки розумного учасника обороту, який наділений схожими характеристиками зі стороною, яку ввели в оману. Якщо обидві сторони правочину є суб`єктами господарської діяльності (професійними комерсантами, підприємцями), стандарти розкриття інформації і можливість введення в оману є зовсім іншими, аніж у випадку, якщо б стороною правочину були дві фізичні особи, або банк та пересічний громадянин, споживач банківської послуги. Стандарт розумної та обачливої поведінки комерсанта набагато вищий, порівняно зі стандартом пересічної розумної людини.

Суд враховує, що страхова компанія є професійним учасником ринку страхування, натомість споживачем послуг страхування у даному випадку є фізична особа. Страхувальник фактично перебуває у більш вразливому становищі порівняно зі страховиком, тому щодо нього застосовується інший стандарт поведінки, ніж до страхової компанії, яка могла і повинна була передбачити ризики укладення договору страхування як для неї, так ї для страхувальника, та мала вжити всіх залежних від неї дій для уникнення чи мінімізації таких ризиків.

Відповідач ОСОБА_1 належить до вразливої соціальної групи пенсіонерів, є особою похилого віку і погодився на укладення договору на умовах, запропонованих позивачем, керуючись запропонованою позивачем пільгою, яка завідомо для позивача не мала законних підстав, що поставило ОСОБА_1 у вразливе становище.

У постанові від 18.01.2023 у справі № 580/1300/22 Верховний Суд сформулював правовий висновок стосовно застосування принципу легітимних очікувань як розумних, небезпідставних або обґрунтованих. Зокрема, Суд зазначив, що реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими; правовим підґрунтям (основою) для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норма права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору.

На переконання суду, під час укладення з позивачем договору страхування, у відповідача виникли легітимні очікування щодо забезпечення власної цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну з його вини, без додаткових обов`язків задоволення за звичайних обставин в майбутньому вимог страховика в порядку суброгації.

Неправильне визначення страхового платежу у даному випадку не залежало від волі відповідача, не вплинуло на виникнення страхового випадку, а тому процесуальну поведінку страховика, яка об`єктивно спрямована на відмову у виплаті страхового відшкодування, слід вважати недобросовісною, що не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, визначеним у п.6 ч.1 ст.2 ЦК України (справедливість, добросовісність та розумність).

Позивач не довів, що за розумної та добросовісної поведінки він не мав можливості з`ясувати помилковість інформації про власника забезпеченого транспортного засобу, оскільки страхувальник надав страховику усю необхідну інформацію та документи, в яких чітко зазначались ці необхідні відомості, а тому, за недоведеності умислу страхувальника при укладенні договору страхування на обман страховика або приховування інформації, доводи позовної заяви є безпідставними та вищезазначених висновків не спростовують.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з положень вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Суд дійшов висновку про недоведеність позивачем наявності підстав для покладення на відповідача відповідальності за порушення умов страхування, оскільки при оформленні полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідачем (страхувальником) було надано позивачу (страховику) інформацію, яку страховик мав можливість перевірити та врахувати при виборі виду договору страхування та ухваленні рішення щодо застосування пільгової ставки страхового платежу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.614, 1166, 1187, 1191 ЦК України, ст.ст.4, 12, 13, 81, 258-259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог стягнення з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» суми сплаченого страхового відшкодування відмовити в повному обсязі у зв`язку з безпідставністю.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Євроінс Україна», , місцезнаходження: 03150, м.Київ, вул.Велика Васильківська, 102.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , паспорт серії НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складене 27 листопада 2025 року.

Головуючий суддя: Т.Ю.Демчина