КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/1256/22-ц

номер провадження: 22-ц/824/14231/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року у складі судді Соколова О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Суми), про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Суми), про стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач є підприємцем та його дохід з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року складає 2 204 000 грн 00 коп. Вказувала, що для розрахунку суми заборгованості по аліментах, оскільки боржником не були подані відомості про суму отриманого доходу у 2021 році, враховувався рівень доходу за 2020 рік.

02 червня 2022 року позивачкою отримано копію відповіді ДПС України на вимогу виконавця від 05 травня 2022 року з копіями декларацій боржника ОСОБА_2 , фізичної особи - підприємця (далі - ФОП). З отриманої декларації про доходи за 2021 рік вбачається, що боржником отримано суму доходів у загальному розмірі 5 703 983 грн 81 коп., із суми отриманого боржником доходу за 2021 рік було сплачено наступні податки: сума податку на доходи у розмірі 285 199 грн 19 коп., сума зі сплати єдиного внеску на соціальне страхування у розмірі 15 950 грн 00 коп. та військовий збір у розмірі 85 559 грн 76 коп.

За період з січня 2021 року по грудень 2021 року державним виконавцем з доходів боржника, як ФОП, нараховані аліменти та заборгованість у сумі 96 340 грн 02 коп., що розрахована виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, а не з отриманих доходів, як того вимагає рішення у справі 757/35696/15-ц. Проте не враховано суму боргу з урахуванням реальної суми отриманого доходу за 2021 рік, а тому виконання рішення суду у справі №757/35696/15-ц має здійснюватися у відповідності до вимог чинного законодавства.

Вказувала, що відповідно до ст.58 Конституції України, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09 лютого 1969 року №1-7/99 має бути застосована редакція норми ст.195 СК України станом на момент виникнення відносин зі сплати аліментів, які виникли у зв`язку з ухваленням 30 жовтня 2015 року судового рішення у справі №757/35696/15-ц, тобто в редакції станом на 20 вересня 2015 року.

Зазначала, що на сьогоднішній час не існує жодного іншого документу або рішення суду, яке вступило у законну силу та припинило, зупинило чи скасувало обов`язок боржника сплачувати аліменти згідно з рішенням суду у справі №757/35696/15-ц, яке не скасоване, його дію не зупинено та не припинено, боржник не звільнений від сплати періодичних платежів, визначених рішенням суду у справі №757/35696/15-ц.

На підстав наведеного, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 17 червня 2022 року (а.с.30-33, т.2), ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по сплаті аліментів на утримання їх спільних доньок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року у розмірі 1 658 360 грн 68 коп., розрахованої із суми доходу платника аліментів, отриманого від здійснення підприємницької діяльності у 2021 році та судові витрати.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 19 листопада 2018 року було укладено і затверджено ухвалою Печерського районного суду міста Києва мирову угоду, якою змінено спосіб і розмір сплати аліментів, а саме, по 500 доларів США, щомісячно, на кожну дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а попереднє рішення від 30 жовтня 2015 року у справі № 757/35696/15-ц про стягнення 1/3 частини доходу на дітей було визнано таким, що не підлягає виконанню ухвалою суду від 16 грудня 2021 року. Крім того, суд встановив, що ст.?195 СК України підлягає застосуванню лише у випадку нарахування заборгованості за аліментами для ФОП на спрощеній системі оподаткування, але позивачка не заявила вимог саме про визначення заборгованості у порядку цієї норми, натомість намагалась переглянути спосіб виконання вже зміненого рішення. Оскільки спір виник на стадії виконання рішення, яке втратило юридичну силу у цій частині, а позивачка обрала неналежний та неефективний спосіб судового захисту, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на неналежне дослідження матеріалів справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги заявлені до стягнення у судовому порядку, оскільки у межах виконавчого провадження (далі - ВП) НОМЕР_1 з виконання рішення суду від 30 жовтня 2015 року у справі №757/35696/15-ц виконавець не здійснює розрахунок суми аліментів від отриманого боржником доходу від підприємницької діяльності у повному обсязі, проводячи розрахунок тільки з урахування середнього заробітку.

Вказує, що на момент подання даного позову та розрахунку суми заборгованості виконавчий документ №757/35696/15-ц не був визнаний таким, що не підлягає виконанню, а виконавче провадження здійснювалось та тривало, що не оскаржується сторонами. Неодноразові скарги боржника щодо відсутності підстав для стягнення за таким виконавчим документом відхилялись судами, ухвали та судові рішення по яким були надані суду у цій справі. Тому вважає, що висновки суду про те, що розмір та порядок сплати аліментів було змінено за домовленістю сторін, про що постановлене нове судове рішення, а саме, ухвала Печерського районного суду міста Києва від 19 листопада 2018 року про затвердження мирової угоди не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки виконавче провадження тривало і стягненню підлягали аліменти з усіх доходів. Суд зазначив, що рішення суду про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий документ №757/35696/15-ц, набрало чинності тільки 03 листопада 2022 року і саме з цього часу виник юридичний факт, з яким закон пов`язує припинення стягнення на підставі виконавчого документу №757/35696/15-ц, а не як вказує суд, що сторони змінили спосіб та порядок стягнення.

Зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд проігнорував ті факти, що визнавались відповідачем, що сторони не вирішували питання про припинення стягнення за виконавчим документом №757/35696/15-ц, а тому тільки з набранням чинності рішенням суду 03 листопада 2022 року припинено відповідне стягнення. Натомість стягнення до 03 листопада 2022 року має проводитись та проводилось, проте не в повному обсязі.

Вказує, що посилання суду на факт погашення боргу у розмірі 950 097 грн 94 коп. у іншому ВП НОМЕР_2 з виконання судового рішення у справі №757/12847/18-ц від 19 листопада 2018 року, є безпідставним. Вважає, що ці обставини не спростовують або підтверджують позицію сторін, стосуються інших подій, що вказує на порушення судом норм ЦПК щодо принципів та меж доказування.

Зазначає, що оскільки ОСОБА_2 у 2021 році отримував дохід від здійснення підприємницької діяльності як ФОП, однак цей дохід не був повністю урахований при визначенні розміру аліментів, який підлягав сплаті на підставі рішення Перського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2015 року, у частці від заробітку (доходу) платника, то у відповідача перед позивачкою наявна заборгованості зі сплати аліментів, ураховуючи отримані доходи від підприємницької діяльності за мінусом сплачених ним податків, та з урахуванням сум, що були пораховані виконавцем за цей період (96 340 грн 02 коп.). Таким чином суд мав стягнути суму заборгованості за цей період, враховуючи суму отриманих відповідачем доходів під час здійснення поточного ВП, яке не було припинено у 2021 році та здійснювалось до 03 листопада 2022 року, коли судом припинено виконання виконавчого листа №757/35696/15-ц.

Наголошує, що мировою угодою від 19 листопада 2018 року сторони не погоджували зміну рішення суду у справі №757/35696/15-ц, як і не передбачали наслідки у вигляді відкликання чи визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №757/35696/15-ц, про що суд вирішив тільки 03 листопада 2022 року. Крім того, 14 травня 2025 року представник відповідача у судовому засіданні у справі №757/1256/22-ц та у цій справі неодноразово визнавала, що судом проігноровано, що сторони не передбачали припинення стягнення аліментів, хоча насправді це було свідоме не зазначення таких наслідків в умовах мирової угоди.

Також стверджує про непослідовність дій суду першої інстанції, оскільки в іншій справі №757/48717/20-ц між тими самими сторонами, за аналогічних фактичних і правових підстав, але за інший період (2019-2020 роки), суд ухвалив рішення про задоволення позову щодо стягнення аліментів, яке не було скасовано та набрало законної сили. Водночас у цій справі №757/1256/22-ц за тотожних обставин суд першої інстанції дійшов протилежних висновків, не зазначивши мотивів такої зміни підходу, що, на її думку, свідчить про відсутність послідовності у застосуванні норм права та правової оцінки встановлених фактів.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Неупокоєва Н.К. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що у постанові Київського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року у справі №757/35696/15-ц, встановлено таке: «Відповідають вимогам закону і висновки суду першої інстанції про те, що оскільки після присудження рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2015 року аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей у частці від доходу ОСОБА_2 , відбулась зміна розміру та способи стягнення аліментів відповідно до ч.3 ст.181 СК України, ухвала Печерського районного суди міста Києва від 19 листопада 2018 роки у цивільній справі №757/12847/18-ц, згідно з якою сторони спору змінили спосіб і порядок сплати аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, за наявності виконавчого листа №757/35696/15-ц, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання, неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини всіх видів доходів щомісячно і ухвали Печерського районного суду міста Києва від 19 листопада 2018 року у цивільній справі №757/12847/18-ц про затвердження мирової угоди між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , однією з умов якої, є сплата аліментів щомісячно у твердій грошовій сумі у національній валюті України, що еквівалентна 500,00 доларів США на дати сплати аліментів на кожну дитину до її повноліття, Печерський районний суд міста Києва для уникнення подвійного стягнення за одним і тим самим зобов`язанням, обґрунтовано визнав виконавчий лист №757/35696/15-й таким, що не підлягає виконанню».

Зазначає, що постановою Київського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року у справі №757/35696/15-ц встановлено, що після ухвалення рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2015 року про стягнення аліментів у частці від доходу, сторони у межах цивільної справи №757/12847/18-ц уклали мирову угоду, яку затверджено ухвалою від 19 листопада 2018 року. Угода передбачає інший спосіб та порядок сплати аліментів у твердій грошовій сумі, еквівалентній 500 доларів США щомісячно на кожну дитину до досягнення повноліття. За наявності чинного виконавчого листа №757/35696/15-ц про стягнення аліментів у частці від доходу, суд першої інстанції обґрунтовано визнав його таким, що не підлягає виконанню з метою уникнення подвійного стягнення одного й того самого зобов`язання. Вказує, що звертаючись з позовною заявою про стягнення аліментів, позивачка виходила з того, що розірвавши шлюб з відповідачем, останній припинив надавати матеріальну допомогу дітям, з чого виходить, що її права та права дітей, визначені ст.180 СК України, були порушенні в 2015 році, що і стало підставою для звернення до суду з відповідною позовною заявою, тоді як предметом спору є стягнення аліментів. В подальшому 17 травня 2017 року було внесено зміни до ст.195 СК України, які діють станом на сьогодні і, які по суті є підставою даного позову. Ухвалою Печорського районного суду міста Києва від 19 листопада 2018 року затверджено мирову угоду. 20 лютого 2019 року відповідач зареєстрований, як ФОП та за результатами підприємницької діяльності відповідачем в 2022 році була здана декларація за 2021 рік. За зверненням позивачки державним виконавцем було здійснено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у ВП НОМЕР_1 в 2021 році. Не погоджуючись з даним розрахунком, у січні 2022 року позивачка звернулася з даними позовними вимогами про стягнення заборгованості по сплаті аліментів за 2021 рік.

Отже в даному випадку предметом спору є наявність заборгованості по сплаті аліментів, а підставою позову є ч.2 ст.195 СК України, які виникли в 2021 році. Тобто в 2015 році у позивачки не існувало підстав для звернення з позовом про стягнення заборгованості по аліментам у 2021 році, а відтак посилання на незворотність закону у часі в даному випадку є безпідставною.

З наведених підстав представник ОСОБА_2 - адвокат Неупокоєва Н.К. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року - без змін.

Третя особа: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Суми) не скористався своїм правом на подання суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, які наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам закону.

Відповідно до положень ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 ст.8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже ст.15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується матеріалами справи та даними з Єдиного державного реєстру судових рішень, до персоніфікованих даних якого відповідно до ч.5 ст.7 Закону України «Про доступ до судових рішень» судді мають право на повний доступ, вбачається, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2015 року у справі № 757/35696/15-ц з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання їх спільних дочок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів щомісячно, починаючи з 28 вересня 2015 року до досягнення повноліття, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку.

На виконання цього рішення суду, 14 грудня 2015 року Печерським районним судом міста Києва був виданий виконавчий лист №757/35696/15-ц та, відповідно, відкрито ВП № НОМЕР_3 з примусового виконання цього виконавчого листа.

Починаючи з 30 листопада 2015 року у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), розташованого у місті Чернігові, знаходиться виконавче провадження НОМЕР_1 з виконання вказаного вище рішення суду у справі № 757/35696/15-ц про стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини від суми всіх доходів боржника ОСОБА_2 .

07 березня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів, що стягуються на підставі виконавчого листа № 757/35696/15-ц від 14 грудня 2015 року (цивільна справа № 757/12847/18-ц).

Не погоджуючись з вказаним позовом, ОСОБА_1 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів та зміну способу їх присудження.

Установлено, що у цивільній справі №757/12847/18-ц ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 19 листопада 2018 року затверджено мирову угоду, укладену 19 листопада 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 такого змісту: сторони домовляються між собою, що по даній мировій угоді позивач зобов`язується сплачувати відповідачу щомісячно аліменти на користь своїх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в сумі в національній валюті України, що еквівалентна 500 доларів США на дату сплати аліментів на кожну дитину до її повноліття.

Вказана ухвала Печерського районного суду міста Києва від 19 листопада 2018 року про затвердження мирової угоди у цивільній справі №757/12847/18-ц набрала законної сили та є чинною.

Згідно з п.5 ч.3 ст. 2 ЦПК України основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.3 ст.13 ЦПК України).

Мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

Виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом і має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження». У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень (стаття 208 ЦПК України).

Мирова угода - це договір, який укладається сторонами з метою припинення спору та на умовах, погоджених сторонами. Тобто, відмовившись від судового захисту, сторони ліквідують наявний правовий конфлікт через самостійне врегулювання розбіжностей на погоджених умовах.

Мирова угода є вираженням взаємного волевиявлення сторін, що спрямоване на вирішення спору між ними на основі компромісу та припинення його подальшого судового розгляду. У ній можуть вирішуватися питання, що стосуються виключно прав і обов`язків сторін.

Таким чином сторонам надано можливість комплексно врегулювати відносини між собою в тому числі не обмежуючись обсягом вимог, що були заявлені у позові.

До основних завдань та переваг мирової угоди належать процесуальна економія, спрощення роботи суду, можливість сторонам самостійно врегулювати основні питання пов`язані із захистом порушених прав, за умови комплексного врахування інтересів всіх сторін.

У такий спосіб мирова угода є однією з форм прояву свободи (диспозитивності) в реалізації сторонами господарського процесу своїх прав, що проявляється в укладенні між ними угоди про заміну зобов`язання, на підставі якого й виник спір, іншим зобов`язанням з метою врегулювання такого спору.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 911/427/19 та від 24 квітня 2024 року у справі № 463/6134/20.

Таким чином ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , реалізувавши надане їм законом диспозитивне право на врегулювання спору на підставі взаємних поступок, погодили новий розмір і порядок сплати аліментів на утримання своїх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Досягнуті домовленості були оформлені у мировій угоді від 19 листопада 2018 року, яка затверджена ухвалою Печерського районного суду міста Києва. З моменту набрання цією ухвалою законної сили саме вона замінила первісне рішення суду та набула статусу виконавчого документа, що визначає актуальний порядок сплати аліментів.

Разом з тим, 30 листопада 2018 року, тобто вже після затвердження судом вказаної вище мирової угоди, стягувач ОСОБА_1 листом від 30 листопада 2018 року повідомила про те, що сторонами погоджений відповідний розмір аліментів на майбутнє, починаючи з листопада 2018 року. Однак питання стягнення аліментів за попередній період з огляду на наявний спір щодо розміру заборгованості, яка має бути сплачена стягувачем, досі не вирішено. ОСОБА_1 наголошувала, що вказаний лист засвідчує те, що сторонами дійсно вирішено питання майбутніх платежів по аліментах, але не досягнуто згоди щодо розрахунку суми аліментів за період до листопада 2018 року включно.

12 березня 2020 року головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Бабенко В.М. звернувся до Печерського районного суду міста Києва в порядку ст. 271 ЦПК України із заявою, в якій просив роз`яснити порядок застосування вимог ст. 195 СК України в редакції, що викладена в СК України станом на 26 вересня 2015 року, при нарахуванні заборгованості з аліментів у 2019-2020 роках з доходів отриманих боржником від підприємницької діяльності, який перебуває на спрощеній системі оподаткування з виконання виконавчого листа у справі № 757/35696/15-ц, виданого 14 грудня 2015 року Печерським районним судом міста Києва (цивільна справа № 757/35696/15-ц).

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва у справі № 757/35696/15-цвід 13 березня 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року, у задоволенні заяви головного державного виконавця Бабенка В.М. про роз`яснення судового рішення відмовлено.

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суду міста Києва із заявою, в якій просив визнати виконавчий лист №757/35696/15-ц, виданий судом на виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, на підставі якого відкрито ВП № НОМЕР_3, таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2021 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року, заяву ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей задоволено. Визнано виконавчий лист №757/35696/15-ц, виданий Печерським районним судом міста Києва на виконання рішення Печерського районного суду міста Києві від 30 жовтня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, таким, що не підлягає виконанню.

У відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, якою передбачено, що встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановити їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Частиною 1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії», встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №306/192/14-ц.

Вказаною вище постановою Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року преюдиційно встановлено, що із тексту рішення у справі № 757/35696/15-ц (рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання їх спільних дочок в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів щомісячно, починаючи з 28 вересня 2015 року до досягнення повноліття, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку) не вбачається, що предметом судового розгляду було встановлення обставин із застосуванням положень ст.195 СК України.

Отже, встановивши наведені вище обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність посилання ОСОБА_1 на те, що у даній справі слід застосувати редакцію норми ст.195 СК України станом на момент ухваленням судового рішення від 30 жовтня 2015 року у справі №757/35696/15-ц, тобто в редакції станом на 20 вересня 2015 року.

Так, відповідно до положень ч.2 ст.195 СК України заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості підприємцем або перебуває фізичною особою на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Правовий аналіз змісту даної норми свідчить про те, що заборгованість зі сплати аліментів для фізичної особи-підприємця, який перебуває на спрощеній системі оподаткування, проводиться, виходячи із середньої заробітної плати працівника для цієї місцевості, і винятки з цього правила закон не містить.

Такого ж правового застування норми ч.2 ст.195 СК України дотримується Верховний Суд (див. постанови Верховного Суду: від 05 серпня 2020 року у справі № 464/6206/18 (провадження № 61-18142св19); від 28 січня 2021 року у справі № 489/5101/18 (провадження № 61-19514ск20); від 05 серпня 2021 року у справі № 757/35562/18-ц (провадження № 61-19631св20)).

З наведених підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про не застосування й неправильне тлумачення судом першої інстанції дії в часі нормич.2 ст.195 СК України

До того ж з матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що 28 квітня 2023 року боржником ОСОБА_2 було сплачено борг зі сплати аліментів у розмірі 950 097 грн 94 коп. у ВП НОМЕР_2, яке було відкрито на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 19 листопада 2018 року у цивільній справі № 757/12847/18-ц про затвердження мирової угоди, якою змінено спосіб та порядок оплати аліментів (а.с.142, т.3).

Всупереч доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що сплата ОСОБА_2 28 квітня 2023 року грошових коштів у розмірі 950 097 грн 94 коп. у ВП НОМЕР_2, відкритому на підставі ухвали про затвердження мирової угоди від 19 листопада 2018 року, підтверджує її виконання та відповідність досягнутих домовленостей, меті і правовій природі інституту мирової угоди як інструмента добровільного та остаточного врегулювання спору між сторонами. Такий стан речей свідчить про визнання сторонами чинності мирової угоди як актуального виконавчого документа та реалізацію погодженого порядку і способу сплати аліментів, що виключає застосування попереднього режиму стягнення.

З таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів за їх безпідставності.

Доводи апеляційної скарги про непослідовність дій суду першої інстанції, виходячи з того, що в іншій справі №757/48717/20-ц між тими ж самими сторонами, за аналогічних фактичних і правових підстав, але за інший період (2019-2020 роки), суд ухвалив рішення про задоволення позову щодо стягнення аліментів, а в даній справі №757/1256/22-ц за тотожних обставин суд першої інстанції дійшов протилежних висновків, є маніпулятивними та не приймаються апеляційний судом до уваги з таких підстав.

Так, дійсно 23 лютого 2022 року Печерським районним судом міста Києва ухвалене заочне рішення у цивільний справі №753/48717/20-ц, яким задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про стягнення заборгованості по аліментах.

Проте ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 23 червня 2022 року за заявою представника відповідача - адвоката Неупокоєвої Н.К. заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року у цивільній справі №757/48717/20-ц скасовано і призначено справу до розгляду по суті.

Станом на 14 травня 2025 року, тобто на дату ухвалення оскаржуваного рішення у цій справі №757/1256/22-ц, цивільна справа №757/48717/20-ц не була вирішена судом та в ній не ухвалене остаточне судового рішення з висновками по суті спору.

Наведене вище спростовує доводи скаржника про непослідовність та суперечливість дій суду першої інстанції у даній справі.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2025 року.

Головуючий

Судді: