КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/8700/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 листопада 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Грегуля О.В. в м. Київ 09 липня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У червні 2025 року позивач ТОВ «Новий колектор» звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 0679-8041 від 21 квітня 2021 року на загальну суму 9000 грн., покласти на відповідача судові витрати по сплаті судового збору 2422,40 грн. та 6000 грн. витрат на правничу допомогу.

Заявлені вимоги мотивував тим, що між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ТОВ «Новий колектор» укладено договір факторингу № УКФ-261224-2 від 26 грудня 2024 року, відповідно до п. 2.1 якого первісний кредитор відступає новому кредитору своїх права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та передає первісному кредитору під відступлення права вимоги грошові кошти за плату в порядку та строки, встановлені цим договором.

На виконання умов зазначеного договору укладено реєстр № 1, згідно з яким відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором № 0679-8041 від 21 квітня 2021 року на залишок основної суми кредиту, відсотків, нарахованих за користування кредитом, та інших передбачених договором платежів, боржником за яким є ОСОБА_1 .

В свою чергу позивачем 30 грудня 2024 року на фінансовий номер телефону ОСОБА_1 було направлено повідомлення про укладення договору факторингу та відступлення права вимоги. Отже, станом на дату подання позову ТОВ «Новий колектор» є єдиним кредитором за кредитним договором № 0679-8041 від 21 квітня 2021 року.

Зазначив, що ТОВ «Укр Кредит Фінанс», правонаступником якого є ТОВ «Новий колектор», та ОСОБА_1 21 квітня 2021 року було укладено кредитний договір № 0679-8041, відповідно до якого позичальнику надано кредит у розмірі 3000 грн. на 99 календарних днів.

Згідно п. 1.2 договору, за цим договором кредитодавець зобов`язується відкрити кредитну лінію для позичальника шляхом надання грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності для задоволення особистих потреб позичальника, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити нараховані кредитодавцем проценти за користування кредитом. Тип кредиту - кредитна лінія.

Пунктом 2.5 договору встановлено, що заявлений строк користування кредитом складає 21 календарних днів з дня отримання кредиту. Заявлений строк - це обраний позичальником в момент укладення цього договору строк користування кредитом, протягом якого може бути використано право користування кредитом за пільговою та/або зниженою процентною ставкою.

Розмір процентів за користування кредитом 2,5 % від непогашеної суми кредиту за кожен день користування кредитом (стандартна ставка). Проценти за користування кредитом нараховуються з першого дня перерахування позичальнику кредиту до моменту повернення кредиту кредитодавцю шляхом перерахування кредиту на рахунок кредитодавця, вказаний у цьому договорі.

У випадках, зазначених цим договором, позичальник може скористатися правом отримання зниженої процентної ставки у розмірі 2 % (знижена ставка) від непогашеної суми кредиту за кожен день користування кредитом, зазначено в п. 2.4 договору.

Згідно п. 2.8 договору, орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає не більше 300 % від загального розміру наданого кредиту (у відсотковому вираженні) або 9000 грн., та включає в себе суму кредиту, проценти за користування кредитом не більше 200 % від загального розміру наданого кредиту (у відсотковому вираженні) або 6000 грн. у грошовому вираженні.

Відповідно до умов договору кредитодавцем надано позичальнику кредит у розмірі 3000 грн., про що свідчить довідка про перерахунок суми по кредиту.

В свою чергу, позичальник своїх зобов`язання за договором належним чином не виконує, що підтверджується розрахунком заборгованості, в зв`язку з чим станом на 29 травня 2025 року утворилась заборгованість в розмірі 9000 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту становить 3000 грн., та за відсотками 6000 грн., чим порушуються права та інтереси позивача.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 липня 2025 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новий колектор» заборгованість за кредитним договором 0679-8041 від 21 квітня 2021 року в розмірі 9000 грн. тіла кредиту та процентів, 2422,40 грн. судовий збір, у стягненні 6000 грн. за надання правничої допомоги відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 липня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити, стягнути з ТОВ «Новий колектор» на свою користь судові витрати на правничу допомогу 15000 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 02 листопада 2021 року в справі № 905/306/17 про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. При цьому суду не було надано доказів на підтвердження того, що позивач набув право нового кредитора до відповідача за кредитним договором, укладеним з ТОВ «Укр Кредит Фінанс».

Повідомляв, що ним не укладалось жодного кредитного договору, не отримувалось кредитних коштів, ані заявка на кредит, ані кредитний договір не містять даних щодо номеру кредитної картки, на яку потрібно переказати кредитні кошти. В матеріалах справи немає доказів, які б підтвердили факт перерахування кредитних коштів відповідачу, і саме в такій сумі, як зазначає позивач.

Місцевий суд помилково не врахував, що матеріали справи не містять доказів надання відповідачу кредиту, а сам по собі договір факторингу не може свідчити про відступлення права вимоги до відповідача та бути доказом отримання кредиту. Надана позивачем довідка не є зведеними документами, які погоджені з відповідачем та які підтвердженні первинними обліковими бухгалтерськими документами. Довідка субконто (виписка), на яку посилався позивач і яка досліджувалася судом першої інстанції, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договорів на умовах, які вказані в позові, а отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Вказана довідка з зазначенням конкретних розмірів заборгованості є документом, що створено самим позивачем, а відтак інформація, зазначена в ній, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вона була складена, не може бути доказом наявності заборгованості та отримання коштів відповідачем, на якій наполягає позивач.

Відтак, позивач не довів суду набуття ним прав кредитора позичальника за кредитним договором, а отже не має пред`являти прав вимоги.

Наводив зміст ст. 207, 626, 628, 638, 526, 1054, 1055, 633, 634, 1056-1, 1048, 1049, 1046, 3 ЦК України, ст. 3, 11 Закону України «Про електронну комерцію», ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 42 Конституції України, рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013, зазначив, що позивач просив суд стягнути з відповідача суми заборгованості за наданим кредитом, однак матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.

Вказував, що суд розглянув судову справу без належного повідомлення відповідача про судовий розгляд. На час судового провадження ОСОБА_1 знаходився у зоні бойових дій, приймав безпосередню участь в активних бойових діях. В зв`язку з викладеним, він не може на даний час приймати участь в судових засіданнях, знайомитися з матеріалами справи, надавати суду пояснення, заявляти клопотання, заперечувати проти доводів позивача.

Позов та рішення місцевого суду, ухвалу про відкриття провадження апелянт не отримував. Про рішення суду йому стало відомо з повідомлення сервісу Дія про відкриття виконавчого провадження відносно нього, тобто до 26 вересня 2025 року він не міг фізично приймати участь в судових засіданнях. На підтвердження цього ним надаються довідка Міноборони України, військова частина НОМЕР_1 від 08 травня 2023 року за формою 5 про перебування на військовій службі, військовий квиток на ім`я ОСОБА_1 , довідка від 14 липня 2023 року № 5546 про обставини травми.

Зазначив, що згідно чинного законодавства військовослужбовці не сплачують відсотки по кредитам, однак на цю обставину місцевий суд уваги не звернув та не застосував до спірних правовідносин норму ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей».

Також просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити в позові.

Зазначив, що ним планується понести витрати в суді апеляційної інстанції в розмірі 15000 грн. витрат на правничу допомогу.

Від позивача ТОВ «Новий колектор» надійшов відзивів на апеляційну скаргу, в якому позивач просив зменшити розмір витрат на правничу допомогу відповідача до розміру не більше 3000 грн. та здійснити їх розподіл відповідно до розміру задоволених позовних вимог, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо форми договорів, наводив зміст ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», наполягав, що між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та відповідачем було укладено кредитний договір № 0679-8041 від 21 квітня 2021 року в електронному вигляді шляхом його підписання відповідачем акцепту електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора. Позивач подав копію кредитного договору разом з позовною заявою. Відповідачем не заперечується укладення кредитних договорів, отже ці обставини в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказування.

Щодо договору факторингу та переходу прав вимоги, посилався на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду в справі № 916/2286/16, згідно яких договір факторингу, укладений з порушенням умов, є оспорюваним, тобто його недійсність встановлюється судом. За відсутності доказів оскарження відповідачем чи сторонами договору його умов, відсутні підстави для висновку про його недійсність.

Наводив зміст ст. 1077, 1084, 204, 526, 512, 517 ЦК України, вказував, що відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 10 березня 2021 року в справі № 607/11746/17, з урахуванням принципів цивільного права, зокрема добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Посилався на умови п. 3.1.3, 5.2, 5,3 договору факторингу від 26 грудня 2024 року № УКФ-216224-2, виснував, що право вимоги у позивача виникло з моменту підписання реєстру боржників, який був доданий до позову, оплата за договором факторингу здійснюється в декілька етапів згідно вказаного в реєстрі боржників графіку платежів, і відсутність повної оплати за договором факторингу не свідчить про його недійсність, а ненадання платіжного чи розрахункового документу на підтвердження факту сплати позивачем за перехід права вимоги за спірним кредитним договором не свідчить про невиконання позивачем своїх обов`язків за договором, крім того, дане питання не є предметом доказування по справі.

Щодо повідомлення боржника про відступлення прав вимоги, наводив зміст ст. 1082 ЦК України, зазначив, що до позову було додано список згрупованих поштових відправлень, рекомендованих листів, а також копію повідомлення про відступлення прав вимоги за договором факторингу, що підтверджують письмове повідомлення відповідача про відступлення права грошової вимоги факторові.

Зазначив, що відповідно до правових висновків Верховного Суду, невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором ані первинному кредитору, ані фактору, не звільняє останнього від виконання грошового зобов`язання.

Щодо процентів за кредитним договором, посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 910/4518/16, від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 04 лютого 2020 року в справі № 912/1120/16, про те, що якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Отже, загальні витрати за споживчим кредитом є співмірними, враховуючи строк кредитування.

Щодо розрахунку заборгованості за кредитним договором, вказував, що матеріали справи не містять жодних розрахунків, які б спростовували правильність розрахунків заборгованості, долучених до матеріалів справи позивачем, а за висновками Верховного Суду в постанові від 11 липня 2018 року в справі № 753/7883/15, доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку.

Вказував, що з урахуванням принципу змагальності, відповідач не надав жодного належного доказу, який би стосувався предмету доказування на підтвердження неукладення та невиконання умов кредитних договорів та договору факторингу.

Щодо проходження відповідачем військової служби, зазначив, що як вбачається з наданих відповідачем документів, останній проходить військову службу з 2023 року, і не надав документів, які підтверджують проходження військової служби у 2021 році, тобто під час дії кредитного договору. Тому права на відповідну пільгу, як особа, яка не проходила військову службу під час строку кредитування, відповідач не має.

Заявляв клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, посилаючись на зміст ст. 137, 141 ЦПК України, зазначив, що враховуючи незначну складність даної категорії справ, витрати на правничу допомогу в розмірі 15000 грн. є необґрунтованими та значно завищеними, непропорційними до предмета та ціни позову, враховуючи малозначність справи.

Посилався на правові висновки Верховного Суду від 07 травня 2020 року в справі № 320/3271/19, від 05 серпня 2020 року в справі № 640/15803/19 щодо співрозмірності витрат на правничу допомогу ціні позову та урахування критеріїв об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката.

Посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постановах від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію розумності витрат на правничу допомогу, виходячи з конкретних обставин справи; правові висновки Верховного Суду у постанові від 12 вересня 2018 року в справі № 810/4749/15, у яких акцентовано увагу на необхідності детального аналізу та вивчення документів, поданих на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, з метою уникнення випадків її присудження за дублюючі одна одну послуги, які не мали впливу на хід розгляду справи та не потребували спеціальних професійних навиків; правові висновки Верховного Суду у постанові від 11 серпня 2022 року в справі № 300/2050/19 про необхідність дослідження на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та/або значенню справи.

Зазначив, що згідно правових висновків Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2020 року в справі № 760/11145/18, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час і неспівмірність порівняно з ринковими цінами.

Такі самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Так, повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст. 128 - 130 ЦПК України.

Частинами 1 - 4 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка не є обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно із ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 року відкрито провадження в даній справі в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. Призначено судове засідання на 09 липня 2025 року. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали (а. с. 52).

Копію ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 року разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї документів направлено на адресу ОСОБА_1 (а. с. 55).

Разом із тим, поштова кореспонденція, яка направлялась судом ОСОБА_1 , була повернута до суду першої інстанції з відміткою про закінчення терміну зберігання, що свідчить про фактичне невручення відповідачу копії ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви, а також неповідомлення останнього про дату, час та місце розгляду справи (а. с. 57).

Розглядаючи справу, суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув, розглянувши справу за відсутності відповідача ОСОБА_1 та за відсутності доказів належного повідомлення його про дату, час та місце розгляду справи, про що ним вказується в апеляційній скарзі.

Приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. За змістом висновків Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

У постановах Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 947/15524/20, від 11 березня 2020 року в справі № 761/8849/19, від 22 вересня 2021 року в справі № 465/205/17, від 28 жовтня 2021 року в справі № 465/6555/16-ц зазначено, що повернення повістки про виклик до суду з відміткою про причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування учасника справи про час і місце розгляду справи.

Суд першої інстанції не вжив заходів щодо повторного направлення копії ухвали про відкриття провадження, позовної заяви та доданих до неї матеріалів на адресу відповідача, який не був обізнаний про розгляд справи, а розглянув справу за наявними матеріалами.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Оскільки судом першої інстанції не було виконано процесуальний обов`язок щодо здійснення такого повідомлення, і оскільки ОСОБА_1 обґрунтовує свою апеляційну скаргу в тому числі розглядом судом справи за його відсутності без повідомлення належним чином, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 липня 2025 року підлягає скасуванню відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України з прийняттям нової постанови.

Розглядаючи позов ТОВ «Новий колектор», апеляційний суд враховує таке.

З матеріалів справи вбачається, що на а. с. 13 - 14 наявна копія договору про відкриття кредитної лінії № 0679-8041 від 21 квітня 2021 року, сторонами якого зазначено ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 , за умовами даного договору кредитодавець зобов`язується відкрити кредитну лінію для позичальника шляхом надання грошових коштів позичальнику на умовах строковості, зворотності, платності для задоволення особистих потреб позичальника, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити нараховані кредитодавцем проценти за користування кредитом. Тип кредиту - кредитна лінія.

Пунктом 2.5 договору встановлено, що заявлений строк користування кредитом складає 21 календарних днів з дня отримання кредиту. Заявлений строк - це обраний позичальником в момент укладення цього договору строк користування кредитом, протягом якого може бути використано право користування кредитом за пільговою та/або зниженою процентною ставкою.

Згідно п. 2.4 договору, розмір процентів за користування кредитом 2,5 % від непогашеної суми кредиту за кожен день користування кредитом (стандартна ставка). Проценти за користування кредитом нараховуються з першого дня перерахування позичальнику кредиту до моменту повернення кредиту кредитодавцю шляхом перерахування кредиту на рахунок кредитодавця, вказаний у цьому договорі. У випадках, зазначених цим договором, позичальник може скористатися правом отримання зниженої процентної ставки у розмірі 2 % (знижена ставка) від непогашеної суми кредиту за кожен день користування кредитом.

Згідно п. 2.8 договору, орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає не більше 300 % від загального розміру наданого кредиту (у відсотковому вираженні) або 9000 грн., та включає в себе суму кредиту, проценти за користування кредитом не більше 200 % від загального розміру наданого кредиту (у відсотковому вираженні) або 6000 грн. у грошовому вираженні.

У п. 7 «Реквізити сторін» зазначено, що договір підписано позичальником ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем) А667.

На а. с. 33 знаходиться документ під назвою «Моніторинг дій користувача в інформаційно-телекомунікаційній системі», складений від імені директора ТОВ «Укр Кредит Фінанс», але не підписаний ним і не завірений печаткою юридичної особи.

Позивачем надано довідку, складену за підписом директора та завірену печаткою ТОВ «Укр Кредит Фінанс», про перерахування суми кредиту № 0679-8041 від 21 квітня 2021 року, ОСОБА_1 , згідно якої датою платежу є 21 квітня 2021 року, тип операції - видача кредиту, платіжна система - EasyPay API, платіж № 935507856, card mask - НОМЕР_2 , сума платежу - 3000 грн. (а. с. 10).

26 грудня 2024 року ТОВ «Новий колектор» та ТОВ «Укр Кредит Фінанс» уклали договір факторингу № УКФ-261224-2, за умовами якого у відповідності до умов цього договору, первісний кредитор відступає новому кредитору своїх права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та передає первісному кредитору під відступлення права вимоги грошові кошти за плату. в порядку та строки, встановлені цим договором. Згідно п. 2.2 договору, обсяг (сума) прав вимоги за цим договором визначаються як сукупність реєстрів боржників до цього договору. Згідно п. 3.1.1 договору права вимоги відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед первісним кредитором (а. с. 24 - 28).

Згідно реєстру боржників № 1 до договору факторингу № УКФ-261224-2 від 26 грудня 2024 року, на користь ТОВ «Новий колектор» було відступлено права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 0679-8041 від 21 квітня 2021 року, зазначено суму заборгованості 9000 грн., яка складається з суми основної вимоги 3000 грн. та процентів 6000 грн. (а. с. 35 зворот).

На а. с. 11 знаходиться копія довідки про розмір простроченої заборгованості за кредитним договором № 0679-8041 від 21 квітня 2021 року, складеної ТОВ «Новий колектор» 29 травня 2025 року, згідно якої прострочена заборгованість за тілом кредиту становить 3000 грн., за відсотками 6000 грн., комісія умовами договору не передбачена, інші платежі, пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, за умовами договору не передбачено, неустойка не нарахована, інші платежі, що стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит або відповідно до закону, за умовами договору не передбачено.

Також позивачем надано копію розрахунку заборгованості за кредитним договором № 0679-8041 від 21 квітня 2021 року, складеного ТОВ «Укр Кредит Фінанс», в якому зазначено, що прострочена заборгованість за тілом кредиту становить 3000 грн., за відсотками 6000 грн. (а. с. 37 - 49).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги надано нові докази, а саме копію військового квитка, виданого ОСОБА_1 24 квітня 2023 року, копію витягу з Єдиного державного реєстру ветеранів війни, згідно якого ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій 24 квітня 2025 року, копію довідки в/ч від 07 травня 2023 року № 767 про те, що солдат ОСОБА_1 з 08 травня 2023 року перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 , копію довідки в/ч НОМЕР_1 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, згідно яких ОСОБА_1 в період з 08 травня по 22 червня 2023 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, перебуваючи в н.п. Авдіївка Донецької області, копію довідки ВЛК від 28 серпня 2023 року № 202 КНП «Олександрівська клінічна лікарня м. Києва» щодо отримання тяжкої травми, пов`язаної з проходженням військової служби, 22 червня 2023 року.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Оскільки відповідач не брав участі в розгляді справи судом першої інстанції, а право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, відтак прийняття доказів, наданих відповідачем, є необхідним для повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин, що мають значення для справи в межах апеляційного перегляду.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (стаття 634 ЦК).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту.

Якщо покупець (споживач, замовник) укладає електронний договір шляхом розміщення замовлення за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, продавець (виконавець, постачальник) зобов`язаний оперативно підтвердити отримання такого замовлення.

Замовлення або підтвердження розміщення замовлення вважається отриманим у момент, коли сторона електронного договору отримала доступ до нього.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

У позовній заяві ТОВ «Новий колектор» вказувало на те, що кредитний договір був укладений первісним кредитором з ОСОБА_1 з використанням підписання електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора.

На підтвердження факту укладення 20 грудня 2023 року кредитного договору між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 позивачем до матеріалів справи додано копію договору про відкриття кредитної лінії № 0679-8041 від 21 квітня 2021 року, Правила відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів), та Паспорт споживчого кредиту.

В договорі про відкриття кредитної лінії, Правилах та Паспорті споживчого кредиту зазначено, що вони підписані позичальником 21 квітня 2021 року з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем) А667.

Разом із тим, доказів проведення ідентифікації відповідача при вході в особистий кабінет в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки товариством правильності введення коду, направленого товариством на номер мобільного телефону споживача, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету ТОВ «Укр кредит фінанс» суду не надало. Зазначення у тексті договору особистих даних ОСОБА_1 не підтверджує підписання останнім кредитного договору в електронній формі.

Без доказів на підтвердження факту створення заявки на отримання кредиту, ознайомлення з офертою, надсилання одноразового ідентифікатора відповідачу на мобільний номер телефону, який він вказав під час заповнення заявки, використання даного ідентифікатора та надсилання позивачем примірнику кредитного договору та додатків до нього, які є невід`ємною частиною договору, проведення ідентифікації відповідача та доказів здійснення ним дій, спрямованих на укладення договору в електронній формі, одноразовий ідентифікатор, зазначений в кредитному договорі та супутніх документах, є лише абстрактною літеро-числовою комбінацією.

Такими належними та допустимими доказами міг бути моніторинг дій користувача в інформаційно-телекомунікаційній системі, яким зафіксовано чітку послідовність (хронологію) всіх дій фінансової установи та споживача щодо укладення електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі, яку фінансова установа використовує для укладення електронних договорів, а на підтвердження ідентифікації ОСОБА_1 , в тому числі через систему BankID - фото з паспортом ОСОБА_1 , на підтвердження того, що саме відповідач оформлював кредитні відносини з ТОВ «Укр Кредит Фінанс».

Разом із тим, такі докази не подавалися до суду першої інстанції, оскільки документ під назвою «Моніторинг дій користувача в інформаційно-телекомунікаційній системі», складений від імені директора ТОВ «Укр Кредит Фінанс», але не підписаний ним і не завірений печаткою юридичної особи, не може вважатися допустимим доказом.

На підтвердження факту видачі ОСОБА_1 кредиту позивачем надано довідку, складену за підписом директора та завірену печаткою ТОВ «Укр Кредит Фінанс», про перерахування суми кредиту № 0679-8041 від 21 квітня 2021 року, ОСОБА_1 , згідно якої датою платежу є 21 квітня 2021 року, тип операції - видача кредиту, платіжна система - EasyPay API, платіж № 935507856, card mask - НОМЕР_2 , сума платежу - 3000 грн. (а. с. 10).

Разом із тим, відомостей або доказів, що зазначений картковий рахунок належить ОСОБА_1 , матеріали справи не містять. Довідка ТОВ «Укр Кредит Фінанс» не є первинним бухгалтерським документом, вона не містить даних щодо власника банківської картки, на яку були перераховані кошти, повного номеру картки, що позбавляє можливості вважати доведеним факт переказу ТОВ «Укр кредит фінанс» коштів в сумі 3000 грн. на картковий рахунок, який належить саме ОСОБА_1 .

Також в матеріалах справи відсутні докази верифікації банківської картки, на яку, начебто, здійснювалося перерахування коштів за договором, а також первинні бухгалтерські документи, які б підтверджували переказ коштів ОСОБА_1 за договором про відкриття кредитної лінії № 0679-8041 від 21 квітня 2021 року.

Належними доказами, що підтверджують наявність заборгованості за кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п. 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Позивачем не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що відповідачу по справі були перераховані грошові кошти у розмірах, які зазначені позивачем по справі, і що наявні в матеріалах справи документи, а саме розрахунок заборгованості та витяг з реєстру боржників, у якому зазначено суму заборгованості за відступленою вимогою, лише констатують наявність заборгованості у фіксованій сумі, але не підтверджують її наявність, походження і розмір.

З урахуванням того, що надані позивачем розрахунки суми боргу за кредитним договором та витяг з реєстру боржників не є зведеними документами, які не були погоджені з відповідачем і не підтверджені первинними обліковими бухгалтерськими документами, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено наявності у відповідача заборгованості за вказаними договорами кредиту та позики у розмірах, зазначених у розрахунку.

Розрахунки заборгованості, на які посилався позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а, отже, не є належними доказами наявності заборгованості. Вказані розрахунки із зазначенням конкретних розмірів заборгованості, є документами, що створені самим позивачем та первісним кредитором, а відтак, інформація, зазначена в цих доказах, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.

За даних обставин та з урахуванням системного аналізу зазначених вище норм, апеляційний суд приходить висновку про недоведеність в межах цієї справи укладання 21 квітня 2021 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 кредитного договору та отриманням ним кредитних коштів.

Тягар доказування покладено на сторони, що забезпечує реалізацію принципу змагальності у судовому процесі. Реалізація такого принципу здійснюється через стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видасться вірогіднішим, ніж протилежний. Застосування такого підходу оцінки доказів відповідає позиції Верховного Суду у справах №910/18036/17 від 02 жовтня 2018 року, №917/1307/18 від 23 жовтня 2019 року.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутня заява відповідача про визнання позову, натомість останнім категорично заперечується в апеляційній скарзі обставини укладення кредитного договору та отримання коштів, і оскільки саме на позивача в силу положень ст. 12, 13 ЦПК України покладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, апеляційний суд відхиляє як помилкові доводи позивача у відзиві на апеляційну скаргу, що з урахуванням принципу змагальності, відповідач не надав жодного належного доказу, який би стосувався предмету доказування на підтвердження неукладення та невиконання умов кредитних договорів та договору факторингу.

Оскільки жодних належних та допустимих доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позові, щодо укладення кредитного договору, отримання відповідачем кредитних коштів, наявності заборгованості та її розміру матеріали справи не містять, позов ТОВ «Новий колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором є недоведеним та необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає.

За таких умов, оскільки факту отримання ОСОБА_1 коштів за кредитними договорами в межах даного апеляційного перегляду не встановлено, нарахування процентів за користування кредитними коштами в будь-якому розмірі та за будь-який період є безпідставним, в зв`язку з чим апеляційний суд не оцінює доводи апеляційної скарги про незаконність нарахування відсотків при укладенні кредитного договору в зв`язку з поширенням на ОСОБА_1 пільг, передбачених п. 15 ч. 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».

Зважаючи на недоведеність в межах даного позову факту укладення кредитного договору та надання кредитних коштів, а отже недоведеності наявності права вимоги до ОСОБА_1 у первісного кредитора ТОВ «Укр Кредит Фінанс», апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи позивача у відзиві на апеляційну скаргу щодо чинності договору факторингу від 26 грудня 2024 року № УКФ-216224-2 та належного повідомлення боржника про відступлення права вимоги.

Також апеляційний суд не вирішує заяву ОСОБА_1 у апеляційній скарзі про застосування позовної давності, оскільки у позові відмовлено в зв`язку з його необґрунтованістю, що є самостійною підставою для відмови в позові, і оскільки позовна давність застосовується лише до обґрунтованих позовних вимог.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови про відмову в позові.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 заявлено вимоги про стягнення на його користь понесених ним витрат на правничу допомогу в розмірі 15000 грн., на підтвердження чого до апеляційної скарги надано копію витягу з договору б/н про надання правової допомоги, укладеного 26 вересня 2025 року ОСОБА_1 з адвокатом Ковриженком О.О., за умовами якого клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання здійснити представництво клієнта в Київському апеляційному суді, зокрема підписати та подати апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 липня 2025 року в справі № 754/8700/25. Згідно п. 4.3, 4.4 договору, за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар у фіксованій сумі, що складає 15000 грн., який клієнт зобов`язується сплатити до 31 грудня 2025 року.

Також до апеляційної скарги додано копію акту виконаних робіт, підписаного адвокатом та ОСОБА_1 , згідно з яким адвокатом Ковриженком О.О. здійснено наступні роботи: ознайомлення з матеріалами суду першої інстанції - 1000 грн., підготовка апеляційної скарги - 14000 грн., роботи виконанні у повному обсязі та належній якості, сторони не мають претензій до якості виконаних робіт (наданих послуг).

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною другою статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постановах від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

У статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19, та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц викладено правовий висновок, згідно якого «При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу вважає за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких позивач має заперечення».

Оцінюючи обґрунтованість вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу, апеляційний суд враховує, що позивачем ТОВ «Новий колектор» у відзиві на апеляційну скаргу заявлено клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, з тих підстав, що враховуючи незначну складність даної категорії справ, витрати на правничу допомогу в розмірі 15000 грн. є необґрунтованими та значно завищеними, непропорційними до предмета та ціни позову, враховуючи малозначність справи.

Апеляційний суд погоджується з такими доводами і додатково враховує, що правнича допомога, надана адвокатом відповідачу, полягала лише у ознайомленні з матеріалами справи та складанні апеляційної скарги.

Врахувавши конкретні обставини цієї справи, керуючись принципами справедливості і верховенства права, апеляційний суд дійшов переконання, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають зменшенню до 9000 грн., що відповідає критерію розумності їхнього розміру, є співмірним зі складністю справи та ціною позову, а також обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 липня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» в позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» (м. Київ вул. Алмазова Генерала 13 оф. 601 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 9000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.