ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді БондарЯ.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відпоідальністю «Компанія Енергопрогрес»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 22 вересня 2025 року, ухваленого суддею Ваврушак О.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, (дата складення повного судового рішення 22 вересня 2025 року),

ВСТАНОВИВ

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відпоідальністю «Компанія Енергопрогрес» (далі ТОВ «Компанія Ентеропрогрес») про стягнення заробітної плати та середньої заробітної плати за весь час затримки виплати всіх належних при звільненні сум.

Позовні вимоги, з урахуванням уточнень, обгрунтовані тим, що позивач ОСОБА_1 з 04.05.2022 року працював техніком-організатором перевезень ТОВ «Компанія Енергопрогрес». 30.01.2025 року був звільнений за угодою сторін відповідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. В день звільнення 30.01.2025 року відповідач розрахунок з ним не провів. Лише 10.02.2025 року відповідачем здвіснено перерахування суми заробітної плати у розмірі 20 221,03 грн., що свідчить про порушення ст. 116 КЗпП України. При цьому, ні в день звільнення, ні в день виплати позивачу не буо повідомлено про нарховані позивачу суми, належні йому при звільненні. Листом від 07.03.20225 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з проханням надати за період з 04.05.2022 року по 30.01.2025 року дані, окремо за кожен період, за який проведена оплата його праці, в т.ч. при звільненні. Засобами електронної пошти він отримав лист від ТОВ «Компанія Енргопрогрес» від 21.03.2025 року № 18 «Щодо надання інформації про заробітну плату» з розрахунковими листами, з яких позивачем з`ясовано, що при звільненні йому не виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпусткми, передбаченої ст. 19 Закону України «Про відпустки». Посилається, що він має трьої дітей, з яких двоє дітей віком до 15 років, зокрема, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (10 років), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (7років). Крім того, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має інвалідність, про що свідчить свідоцтво серії НОМЕР_1 , видане 24.05.2024 року Управлінням праці та соціального захисту населеннявиконкому Покровської районної у місті ради. З огляду на вказане, він мав право на щорічну додаткову оплачувану відпустку згідно ст. 19 Закону України «Про відпустки» як батько, який має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, за 2022 рік протягом 10 днів, за 2023 рік протягом 10 днів, за 2024 рік протягом 17 днів, за 2025 рік протягом 17 днів, загалом 54 дні. За період роботи з 04.05.2022 року по 30.01.2025 року йому жодного разу не надавалася додаткова соціальна відпустка відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки».

Вказує, що предметом спору у даній справі є невиплата позивачу при звільненні компенсації за 54 дні невикористаної додаткової відпустки, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки».

Посилається на положення ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки», згідно якої у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно з ч.1 ст.83 КЗпП України також встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

На підтвердження позовних вимог позивач надає детальний розрахунок та зазначає, що відповідачем не нараховано та не виплачено позивачу ні 30.01.2025 при звільненні, ні у відповідь на звернення від 24.03.2025 компенсацію за невикористані 54 дні додаткової соціальної відпустки, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки». Відповідно до ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

У зв`язку з викладеним, просить стягнути з ТОВ «Компанія Енергопрогрес» на його користь компенсацію за 54 дні невикористаної додаткової відпустки, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки», у розмірі 23 572,98 гривень та середню заробітну плату у розмірі 653,02 гривень за кожний день затримки виплати всіх належних при звільненні сум за період з 31.01.2025 по день фактичної виплати компенсації за невикористані дні відпустки, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки», але не більше як за шість місяців, з урахуванням виплаченої суми у розмірі 5423,60 гривень.

Рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 22 вересня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 22 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що позивач не погоджується з висновком суду про те, що те, що позивач за час перебування в трудових відносинах з відповідачем не виявляв бажання скристатися правом соціальної відпустки не є підставою для відмови у виплаті при звільненні грошової компенсації за невикористані дня додаткової відпустки, перебаченої ст. 19 Закону України «Про відпустки».

В даній справі статус позивача, як батька двох дітей віком до 15 років та як батька, що має дитину з інвалідністю є підтвердженим та визнаним судом. При прийнятті на роботу 04.05.2022 року позивач вже мав двох дітей до 15 років, про що зазначав у автобіографії та надавав в особисту справу копії свідоцтв про народження дітей та копію свідоцтва про шлюб. Кожного року на дітей відповідачем виділялися новорічні подарунки. Крім того, як тільки ним було отримано свідоцтво серії НОМЕР_1 , видане Управлінням праці та соціального захисту населення виконкому Покровської районної у місті ради, видане 24.05.2024 року, про те, що син позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 має інвалідність, він надав завірену копію у відділ кадрової служби відповідача, а в подальшому і докази надання позивачу відстрочки від проходження військової службиу зв`язку з мобілізацією.

Зазначає, що позивач, через порушення відповідачем вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України лише 21.03.2025 року отримав від відповідача інформацію про суми нараховані та виплачені 10.02.2025 року, які належали до виплати 30.01.2025 року та дізнався про порушення відповідачем прав позивача на отримання компенсації за невикористані дня соціальної додаткової відпустки. Судом проігноровано, що намагаючись вирішити спір без звернення до суду за захистом своїх прав, позивач звернувся до відповідача листом від 24.03.2025 року, разом з яким додатково надав всі документи, які підтверджеють право право на отримання при звільненні грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбачені ст. 19 Закону України «Про відпустки», в тому числі документи, що підтверджують, що жінка позивача, як мати спільних дітей до 15 років, не отримувала доходу, не працювала й відповідно не могла використати соціальну додаткову відпустку, передбачену ст. 19 Закону України «Про відпустки». Наполягає, що стороною відповідача не спростована наявність у позивача права на додаткову відпустку як працівнику, який має двох дітей і, відповідно, права на грошову компенсацію у зв`язку з її невикористанням при звільненні з роботи. Судом першої інстанції не надано належної правової оцінки протиправності підстав відмови відповідачем у виплаті позивачу при звільненні компенсації за невикористані дні соціальної додаткової відпустки, висновки суду є необ`єктивними та такими, що порушують норми матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Компанія Енергопрогрес», посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Зазначає, що позивач у період перебування на посаді в ТОВ «Компанія Енергопрогрес» жодного разу не заявляв (не надав заяви про надання йому соціальної відпустки, будь-якого іншого повідомлення) про своє право на надання йому соціальної відпустки згідно ст. 19 Закону України «Про відпустки» та не надав жодного документу про невикористання зазначеної відпустки його дружиною, що також надавало йому право на таку відпустку.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню аз наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалалми справи, що що позивач ОСОБА_1 з 04.05.2022 року працював техніком-організатором перевезень ТОВ «Компанія Енергопрогрес» (наказ від 03.05.2022 №70- к) та 30.01.2025 року був звільнений за згодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України (наказ від 30.01.2025 №25-ос).

10.02.2025 року відповідачем здійснений розрахунок з позивачем, що підтверджується випискою ПАТ КБ «Приватбанк».

Предметом позову у даній справі є невиплата позивачу при звільненні компенсації за 54 дні невикористаної додаткової відпустки, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки».

Позивач наполягає, що він мав право на додаткову соціальну відпустку згідно зі ст. 19 Закону України «Про відпустки» за 2022 рік протягом 10 днів; за 2023 протягом 10 днів; за 2024 рік протягом 17 днів та за 2025 рік протягом 17 днів, загальною кількістю 54 дні. За період роботи з 04.05.2022 року по 30.01.2025 року відповідачем жодного разу така відпустка не надавалася позивачу, при цьому позивач не надає доказів того, що він у вказаний період звертався із відповідними заявами про надання соціальної відпустки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необгрунтованості, оскільки позивачем не доведено обов`язок відповідача нараховуавти та виплатити позивачу компенсацію за невикористані 54 дні додаткової соціальної відпустки, передбаченої ст. 19 Закону України «Про відпустки», так як позивач під час перебування в трудових відносинах не ініціював свого права на дану відпустку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене напідставі повноі всебічноз`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає в повній мірі.

Відповідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно ст. 19 Закону України «Про відпустки» одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП України).

За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Згідно ч.7 ст. 20 Закону України «Про відпустки», додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно - правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.

Додаткова відпустка працівникам, які мають дітей, є соціальною відпусткою і не належить до виду щорічних відпусток (ст. 4 Закону України «Про відпустки»), а тому надається повною тривалістю протягом календарного року, незалежно від відпрацьованого часу і дати народження дитини.

За приписами ч. 1 ст. 83 КЗпП України в разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Аналогічні приписи містить ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки».

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України визначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Тобто, право працівника на отримання усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, і не були виплачені до дня звільнення, виникає у день звільнення, але реалізації цього права передує обов`язок працівника подати власнику або уповноваженому ним органу усі необхідні документи, які підтверджують наявність підстав для виплати таких сум.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 не повідомляв роботодавця ТОВ «Компанія Енергопрогрес» про своє право на додаткову соціальну відпустку та не заявляв про бажання скористатися правом на додаткову відпустку під час перебування з відповідачем в трудових відносинах.

Матеріалами справи встановлено, що позивач має трьох дітей, з яких двоє дітей віком до 15 років, зокрема: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження Серії НОМЕР_2 та Серії НОМЕР_3 .

Крім цього, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , має інвалідність, про що свідчить свідоцтво Серії НОМЕР_1 , виданого 24.05.2024 року Управлінням праці та соціального захисту населення виконкому Покровської районної у місті ради.

Соціальна відпустка надається лише за умови, що інший із батьків дітей у поточному календарному році не скористався своїм правом на таку відпустку.

У разі бажання працівника отримати додаткову соціальну відпустку він повинен надати роботодавцю підтверджуючі документи і обов`яхок подання таких документів лягає на працівника, а не на роботодавця, про що обгрунтовано зауважено судом першої інстанції.

Лише 24.03.2025 року, майже через три місяці після звільнення, ОСОБА_1 звернувся до роботодавця із заявою про компенсацію за невикористану соціальну відпустку, визначену ст. 19 Закону України «Про відпустки» в підтвердження чого надав довідки форми ОК-5, ОК-7 від 08 березня 2025 року на підтвердження факту, що його дружина не використовувала право на таку відпустку.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який на підставі поданих сторонами доказів, правильно встановив, що всупереч вимогам ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, позивач не довів, що подавав відповідачу заяву про надання йому додаткової відпустки та документи, які б підтверджували його право на додаткову відпустку, передбачену ст. 19 Закону України «Про відпустки».

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі №320/11614/20 Верховний Суд дійшов висновку, що чинне законоавство України передбачає право працівника на компенсацію невикористаної додатковою відпустки у разі звільнення працівника, яке не залежить від бажання позивача скористатися і отримати таку соціальну відпустку, колегія суддів не приймає.

Так, для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду у справах від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Виходячи із наведеного, посилання в апеляційній скарзі відповідача, як на правозастосовчу практику Верховного Суду, викладену у постанові від 18 квітня 2022 року у справі №320/11614/20 є безпідставними, оскільки зміст правовідносин у вказаній справі та у даній справі є відмінним. Так, у справі №320/11614/20 склалися правовідносини щодо стягнення компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, за статусом «одинока матір» за 2012-2019 робочі роки. При цьому на підставі наданих до звільнення позивачкою роботодавцю документів відповідачем було визначено, що позивач має право на соціальну відпустку як жінка, яка виховує і утримує дитину сама, та у зв`язку із звільненням їй було виплачено компенсацію за невикористану соціальну відпустку кількістю 10 днів за 2020 рік.

Однак, навіть у постанові Верховного Суду від 18.04.2022 року у справі №320/11614/20, на яку послався позивач в апеляційній скарзі, вкотре підтверджено, що при вирішенні питання щодо можливості застосування правових позицій Верховного Суду необхідно враховувати, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених фактичних обставин у кожній конкретній справі окремо. Тому суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.

Безпосередньо у справі №320/11614/20 судами встановлено, що під час перебування у трудових відносинах позивачем було подано відповідну заяву та надано документи на підтвердження статусу одинокої матері.

Аналіз висновків суду першої інстанцій у цій справі та у справі №320/11614/20 свідчить про те, що вони ґрунтуються на різних фактичних обставинах справи.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, на підставі ст. 375 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Покровсього районного суду міста Кривого Рогу від 22 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 02 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: