ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/2931/25 Номер провадження 22-ц/814/3345/25Головуючий у 1-й інстанції Нестеренко С. Г. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Чумак О.В.,

суддів Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,

при секретарі Галушко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 червня 2025 року (повний текст рішення виготовлено 06 червня 2025 року)

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2025 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі ТОВ «Діджи Фінанс») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 18 червня 2015 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 було укладено угоду № 200295367 щодо кредитування.

Відповідно до умов договору (на умовах повернення, платності, строковості) банк надав позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 28 150,00 грн., з встановленим строком користування з 18.06.2015 року по 20.05.2017 року.

23 травня 2016 року згідно з рішенням Правління НБУ України № 14/БТ ПАТ «Банк Михайлівський» віднесено до категорії неплатоспроможних, а відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 812 розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк Михайлівський» з ринку, шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації. Фактично управління банком перейшло до Фонду. Фонд має право передати право грошової вимоги до позичальника (боржника) за кредитним договором іншому банку на підставі договору про відступлений права вимоги. При цьому згода відповідного боржника (позичальника) на укладення такого договору не вимагається.

20 липня 2020 року Товариством набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору № 7 БМ від 20.07.2020 року, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071, проведеного 15.06.2020 року, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 у справі № 910/11298/16, відповідно до якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», в тому числі і за даним кредитним договором.

Станом на 03.02.2025 року заборгованість відповідача перед позивачем за договором становить 91 843,20 грн., з яких: 25 900,25 грн. заборгованість за кредитом, 32 945,58 грн. заборгованість за процентами, нараховані 3% річних у розмірі 5 300,96 грн. та 27 696,41 грн. інфляційні втрати.

Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 91 843,20 грн., а також судові витрати та витрати на правничу допомогу.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 червня 2025 року позов ТОВ «Діджи Фінанс» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за договором про надання банківських послуг № 200295367 від 18.06.2015 року, що виникла станом на 03.02.2025 року, у розмірі 59 888,93 грн. з яких: 25 900,25 грн. заборгованість за кредитом, 32 945,58 грн. заборгованість за процентами, нараховані 3% річних у розмірі 101,57 грн. та 941,53 грн. інфляційні втрати, а також кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 1579,65 грн.

Відмовлено ТОВ «Діджи Фінанс» у задоволенні позову до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за договором у загальному розмірі 31 954,27 грн., витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн. та коштів у повернення сплаченого судового збору у розмірі 842,75 грн.

З рішенням суду, в частині задоволення позовних вимог, не погодилася ОСОБА_1 таоскаржила його в апеляційному порядку. Просить застосувати до вимог ТОВ «Діджи Фінанс» строк позовної давності, рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неповне з`ясування обставин справи порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що виконувала зобов`язання за кредитним договором до 23 травня 2016 року. Звертає увагу, що до матеріалів справи не додано розрахунку простроченої заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами та не зазначено за який строк дана заборгованість виникла. Вважає, що договір про відступлення права вимоги від 20 липня 2020 року є неналежним та недопустимим доказом та містить ознаки підробки.

На думку скаржника суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що фактично правовідносини між відповідачкою та ПАТ «Банк Михайлівський» припинилися 23 травня 2016 року, вимогу про дострокове повернення кредиту ОСОБА_1 не отримувала. Крім того, зазначає, що відповідно до висновків викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 536/1841/15ц, після закінчення терміну дії кредиту, чи у випадку його дострокового розірвання, позикодавець не має права нараховувати проценти у порядку передбаченому статтею 1048 ЦК України.

Заявляючи клопотання про застосування строку позовної давності вказує, що не приймала участі при розгляді справи судом першої інстанції, а тому не мала можливості подати відповідну заяву. При цьому, з урахуванням встановленого строку закінчення дії кредитного договору строк позовної давності сплив 19 травня 2020 року.

Сторони будучи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи до суду не з`явилися.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Приймаючи до уваги те, що сторони були повідомлені про день та час розгляду справи, у судове засідання не з`явились, доказів поважності причин неявки не подала, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з апеляційної скарги позивач оскаржує рішення суду лише в частині задоволення позовних вимог, а тому у суду відсутні підстави для його перегляду в частині відмови у задоволенні позову.

З матеріалів справи вбачається, що 18 червня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ «Банк Михайлівський» із заявою (офертою) № 200295367 про відкриття поточного рахунку та видачею платіжної картки. Дана заява підписана особисто відповідачем та представником банку.

18 червня 2015 року відповідач заповнила та підписала анкету № 1557820 з наданням особистих даних та даних про доходи та витрати.

Відповідно до розписки про отримання платіжної картки, ОСОБА_1 отримала платіжну картку 18.06.2015 року відповідно до договору № 200295367 від 18.06.2015 року.

На підтвердження користування банківською карткою та здійснених операцій Фондом гарантування вкладів ФО надало виписку по особовому рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 відкритому в ПАТ «Банк Михайлівський» за період з 23 травня 2016 року по 27 липня 2020 року.

20 липня 2020 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір № 7_БМ про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого банк ПАТ «Банк Михайлівський» відступає новому кредитору ТОВ «Діджи Фінанс» належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників за кредитними договорами.

З Витягу реєстру боржників ПАТ «Банк Михайлівський» до Договору № 7_БМ про відступленням прав вимоги від 20.07.2020 року, щодо боржника ОСОБА_1 за кредитним договором, загальний залишок заборгованості (без урахування штрафів та пені) становить 58 845,83 грн., з яких: 25 900,25 грн. заборгованість за кредитом та 32945,58 грн. заборгованість за процентами.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом та процентами суд першої інстанції зазначив, що станом на день ухвалення рішення у справі відповідач відзив на позов або докази сплати заборгованості за кредитним договором не надала та не спростувала докази, надані позивачем.

Однак колегія суддів не може в повному обсязі погодитися з зазначеними висновками виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст.1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У заяві (оферта) № 200295367 ОСОБА_1 процентна ставка не зазначена.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме тарифи по картках та Умовами надання та обслуговування платіжних карток Банку, які додані до позовної заяви, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи зазначену вище заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та саме у зазначеному в цих документах розмірі і порядках нарахування.

Відтак, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умовами надання та обслуговування платіжних карток Банку, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.mbank.kiev.ua) на момент розгляду справи судами недоступні, суд не може встановити їх дійсність та чи підлягали вони зміні з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20) вказано, що потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

При цьому Об`єднана палата Касаційного цивільного суду Верховий Суд відступила від висновку Верховного Суду про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом, викладений у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 та від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19.

Отже, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умовами надання та обслуговування платіжних карток Банку, відсутність у заяві клієнта домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надана банком довідка про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживного кредиту в рамках карткового рахунку «Visa Platinum CashBank (неіменна)» не може розцінюватися як погодження із відповідачем умов кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Тоді як, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Вказані висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц.

Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається та не спростовано відповідачкою, що їй на підставі заяви було відкрито кредитну лінію та вона користувалася отриманими коштами.

При цьому, з наданої виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 відкритому в ПАТ «Банк Михайлівський» за період з 23 травня 2016 року по 27 липня 2020 року, слідує, що розмір заборгованості за тілом кредиту становить 25 900,25 грн.

Вказана обставина відповідачкою не спростована.

Враховуючи наведене, та беручи до уваги, що позивачем не доведено на яких саме умовах було укладеного договір про відкриття кредитної лінії, що позбавляє суд можливості перевірити відповідність заявленого позивачем розміру заборгованості умовам договору, та встановити їх дійсний зміст на момент підписання заяви, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 тіла кредиту, однак вважає помилковими висновки щодо стягнення заборгованість за процентами.

Позивачем заявлена вимога також про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 03 лютого 2022 до 03 лютого 2025 року.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

За вказаних обставин судом першої інстанції вірно встановлений період за який підлягає нарахування, а саме з 03 лютого 2022 року по 23 лютого 2022 року. Проте враховуючи зміну розміру заборгованості, що підлягає стягненню з відповідачки, перерахунку також підлягають розміри 3% річних та інфляційних втрат.

Так за вказаний період, з врахуванням розміру заборгованості - 25 900,25 грн., розмір 3 % річних становить 44,70 грн. (25 900,25 x 3 % x 21 : 365 : 100), розмір інфляційних втрат - 414,40 грн. (25 900,25 x 1.01600000 - 25 900,25).

Надаючи оцінку заяві ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 відкритому в ПАТ «Банк Михайлівський» вбачається, що відповідачка сплачувала кошти в рахунок погашення кредиту у період з 13 квітня 2017 року по жовтень 2018 року.

Зазначена інформація відповідачем не спростована.

За вказаних обставин початок строку позовної давності слід обраховувати саме з 22 жовтня 2018 року, дня вчинення останнього погашення кредиту.

У свою чергу, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.

Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Поряд з цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.

Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.

Тобто, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) зазначила, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

Оскільки в даній справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо заявлених позовних вимог не спливла, то цей строк, внаслідок його продовження на строк дії карантину та воєнного стану (до 29 січня 2024 року) й подальшого (з 30 січня 2024 року) зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану, не є пропущеним.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, оцінюючи докази наявні в матеріалах справи в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновкупро наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги. Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 червня 2025 року слід змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованості за договором про надання банківських послуг № 200295367 від 18.06.2015 року, що виникла станом на 03.02.2025 року, з 59 888,93 грн. до 26359,35 грн.

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, зміні також підлягає рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 червня 2025 року в частині розподілу судових витрат,зменшивши розмір стягнутого з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» судового збору з 1579,65 грн. до 695,23 грн.

Також, зважаючи начасткове задоволення апеляційної скарги, з ТОВ «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1042 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 червня 2025 року змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованості за договором про надання банківських послуг № 200295367 від 18.06.2015 року, що виникла станом на 03.02.2025 року, з 59 888,93 грн. до 26359,35 грн., та розміру стягнутого судового збору з 1579,65 грн. до 695,23 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1042 грн. 80 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.В. Чумак

Судді Ю.В. Дряниця

Л.І. Пилипчук