ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 752/18407/15-ц

провадження № 61-6443св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

скаржник (стягувач) - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

суб`єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Хоменко Вадим Валерійович,

заінтересована особа (боржник) - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», яка подана представником Біловодченко Марією Вітасівною, на ухвалу Київського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року в складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Борисової О. В., Ратнікової В. М.,

Історія справи

Короткий зміст вимог скарги

У січні 2025 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Державний ощадний банк України») звернулось зі скаргою на постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Хоменка Вадима Валерійовича (далі - приватний виконавець) та зобов`язання вчинення певних дій, заінтересована особа - ОСОБА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року скаргу АТ «Державний ощадний банк України» на дії приватного виконавця та зобов`язання вчинення певних дій повернуто без розгляду.

Суд першої інстанції виходив з того, що за змістом положень частин другої, четвертої статті 183 ЦПК України письмову заява (клопотання, заперечення) суд повертає заявнику без розгляду, якщо її подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті. Вимога про надання доказів надіслання заяви, скарги, клопотання чи заперечення (надання) іншим учасникам справи (провадження) стосується подання таких на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень (розділ VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)», розділ VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України). Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05 листопада 2020 року у справі № 591/1581/20.

Скарга на дії приватного виконавця подана на стадії судового контролю за виконанням судового рішення.

За встановлених обставин, перевіривши матеріали скарги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для повернення скарги, адже при зверненні до суду скаржник не долучив доказів, які підтверджують надіслання засобами поштового зв`язку та/або надання приватному виконавцю копії скарги разом із додатками, що зумовлює застосування наслідків, передбачених частиною четвертою статті 183 ЦПК України.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, АТ «Державний ощадний банк України» звернувся із апеляційною скаргою, яка підписана ОСОБА_2 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року повернуто особі, яка її подала.

Суд апеляційної інстанції вказав, що апеляційна скарга не може бути прийнята до розгляду апеляційним судом та підлягає поверненню особі, яка її подала. Так, 30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», відповідно до якого Конституцію України доповнено статтями 131-1 та 131-2 щодо здійснення представництва у судах. Згідно з частиною другою статті 131-2 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Підпунктом 11 пункту 16-1 розділу ХV Перехідних положень Конституції України встановлено, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції здійснюється виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції - з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року. Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню. Таким чином, з 01 січня 2018 року представництво в судах апеляційної інстанції у справах, провадження в яких розпочате після 30 вересня 2016 року, має здійснюватися виключно адвокатами.

АТ «Державний ощадний банк України» звернулось до суду зі скаргою на дії приватного виконавця, в якій просило: визнати постанову про закінчення виконавчого провадження від 24 січня 2024 року № НОМЕР_1, винесену приватним виконавцем Хоменком В.В. неправомірною та скасувати її; визнати постанову про відкриття виконавчого провадження від 10 серпня 2022 року № НОМЕР_1, винесену приватним виконавцем Хоменком В. В. неправомірною та скасувати її; відновити виконавче провадження № НОМЕР_1, зазначивши в постанові про відкриття виконавчого провадження «Стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованості в розмірі 9 610,11 доларів США», замість «Стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованості в розмірі 264 622,96 грн»; зобов`язати приватного виконавця Хоменка В. В. здійснити стягнення заборгованості у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 лютого 2017 року в справі № 752/18407/15-ц та стягнути з ОСОБА_1 залишок заборгованості у розмірі 2 558,24 доларів США, судових витрат в розмірі 6 295,77 грн.

Отже, ця справа не віднесена до малозначних, а тому відповідно до норм ЦПК України представником у цій справі може бути лише адвокат або особа в порядку самопредставництва.

Матеріали справи свідчать, що апеляційну скаргу подано та підписано начальником відділу стягнення Київського регіону управління стягнення заборгованості регіональної мережі департаменту реструктуризації заборгованості та стягнення ОСОБА_2. До апеляційної скарги долучено довіреність, якою АТ «Державний ощадний банк України» уповноважив начальника відділу стягнення Київського регіону управління стягнення заборгованості регіональної мережі департаменту реструктуризації заборгованості та стягнення ОСОБА_2. вести справи та представляти інтереси акціонерного товариства.

Перевіривши відомості в Єдиному реєстрі адвокатів України, судом встановлено, що відомості відносно ОСОБА_2 у Реєстрі відсутні.

Таким чином, суд апеляційної інстанції встановив, що апеляційна скарга підписана представником, який діяв на підставі довіреності без надання доказів на підтвердження того, що він має статус адвоката.

Разом з тим, до апеляційної скарги не додано доказів на підтвердження повноважень ОСОБА_2. діяти в інтересах АТ «Державний ощадний банк України» в порядку самопредставництва, адже такі повноваження можуть випливати виключно із закону, статуту, положення, трудового договору (контракту). Відповідна інформація у суду відсутня.

З огляду на наведене, оскільки до матеріалів апеляційної скарги не додано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2. у цій справі має право відповідно до закону представляти АТ «Державний ощадний банк України» у якості представника за довіреністю як адвокат або в порядку самопредставництва, апеляційний суд зробив висновок про відсутність підстав вважати, що апеляційну скаргу підписано особою, яка має право її підписувати. Згідно з пунктом 1 частини п`ятої статті 357 ЦПК України вказане є підставою для повернення апеляційної скарги.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У травні 2025 року АТ «Державний ощадний банк України» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Біловодченко М. Просить ухвалу Київського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

з 01 січня 2018 року представництво в судах апеляційної інстанції у справах, провадження в яких розпочате після 30 вересня 2016 року, має здійснюватися адвокатами. Якщо провадження розпочате до 30 вересня 2016 року, то представництво може здійснюватися особами, які не мають статусу адвоката, оскільки такі правила були закріплені у статтях 40-42 ЦПК України 2004 року і діяли до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)». При поверненні апеляційної скарги суд апеляційної інстанції керувався підпунктом 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та вважав, що з 01 січня 2018 року таку скаргу може подавати виключно прокурор або адвокат, не врахувавши, що провадження у цій справі розпочате до 30 вересня 2016 року;

оскаржувані дії приватного виконавця Хоменка В. В. були вчинені у виконавчому провадженні із виконання судового рішення в справі № 752/18407/15-ц, провадження в якому розпочато в 2015 році, тобто до 30 вересня 2016 року (дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)»), а апеляційна скарга подана у межах виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу і примусового виконання судових рішень. Тому представництво інтересів у цій справі може здійснювати не лише адвокат, але й інший представник відповідно до вимог процесуального закону;

висновок апеляційного суду ґрунтується на неправильному тлумаченні підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, що призвело до ухвалення судового рішення з порушенням норм Конституції України і ЦПК України.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 752/18407/15-ц та витребувано справу із суду першої інстанції.

У серпні 2025 року матеріали справи № 752/18407/15-ц надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2025 року справу призначено судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 06 червня 2025 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України (порушення норм процесуального права).

Позиція Верховного Суду

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно із пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Судові процедури повинні бути справедливими, особа не може бути безпідставно позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України.

Виконання судового рішення відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року в справі № 405/5236/18 (провадження № 61-1886св19) зазначено, що

«30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України № 1401-VIII від 02 червня 2016 року «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)».

Відповідно до частини третьої статті 131-2 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Згідно з підпунктом 11 пункту 16-1 розділу XV Перехідні положення Конституції України представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1, та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 01 січня 2019 року. Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 01 січня 2020 року. Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.

У статті 8 Конституції України встановлено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Згідно з пунктом 18 розділу 13 Перехідних положень ЦПК України положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV Перехідні положення Конституції України.

Таким чином, з 01 січня 2018 року представництво в судах апеляційної інстанції у справах, провадження в яких розпочате після 30 вересня 2016 року, має здійснюватися адвокатами. Якщо провадження розпочате до 30 вересня 2016 року, то представництво може здійснюватися особами, які не мають статусу адвоката, оскільки такі правила були закріплені у статтях 40-42 ЦПК України 2004 року і діяли до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)».

Однією з основних засад судочинства, визначених у статті 129 Конституції України, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Судові процедури повинні бути справедливими, особа не може бути безпідставно позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Повертаючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції керувався підпунктом 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та вважав, що з 01 січня 2018 року таку скаргу може подавати виключно прокурор або адвокат, не врахувавши, що провадження у цій справі розпочате до 30 вересня 2016 року.

Оскаржувані дії приватного виконавця Корольова В. В. були вчиненні у виконавчому провадженні з виконання судового рішення по справі

№ 2-374/2011, провадження в якій було відкрито ще у 2011 році, тобто до 30 вересня 2016 року, дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», а апеляційна скарга подана у межах виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу і примусового виконання судових рішень, тому представництво інтересів у цій справі може здійснювати не лише адвокат, але й інший представник відповідно до вимог процесуального закону.

Таким чином, висновок апеляційного суду ґрунтується на неправильному тлумаченні підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, що призвело до ухвалення судового рішення з порушенням норм Конституції України і ЦПК України».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 758/6860/15-ц (провадження № 61-41228св18) зазначено, що

«…з 01 січня 2018 року представництво у судах апеляційної інстанції в справах, провадження у яких розпочате після 30 вересня 2016 року, має здійснюватися адвокатами. Якщо провадження розпочате до 30 вересня 2016 року, то представництво у судах апеляційної інстанції може здійснюватися представниками, які не мають статусу адвоката.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що початок «вирішення спору» щодо своїх «прав та обов`язків цивільного характеру» пов`язується з поданням цивільного позову (зокрема, REDKA v. UKRAINE, № 19164/04, § 32, ЄСПЛ, від 21 червня 2007 року; VASILCHUK v. UKRAINE, № 31387/05, § 49, ЄСПЛ, від 10 грудня 2009 року). Період, коли тривало провадження щодо процесуальних питань, має розглядатись як частина розгляду справи по суті та, відповідно, як частина вирішення спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру (LITVINYUK v. UKRAINE, № 55109/08, § 19, ЄСПЛ, від 01 березня 2018 року)».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що:

ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року скаргу АТ «Державний ощадний банк України» на дії приватного виконавця та зобов`язання вчинення певних дій повернуто без розгляду (а. с. 23-24);

не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, начальник відділу стягнення Київського регіону управління стягнення заборгованості регіональної мережі департаменту реструктуризації заборгованості та стягнення ОСОБА_2. звернувся в інтересах АТ «Державний ощадний банк України» до суду із апеляційною скаргою (а. с. 34-36);

до апеляційної скарги долучено довіреність, якою AT «Державний ощадний банк України» уповноважив начальника відділу стягнення Київського регіону управління стягнення заборгованості регіональної мережі департаменту реструктуризації заборгованості та стягнення ОСОБА_2 вести справи та представляти інтереси банку в цій справі;

ухвалою Київського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року повернуто особі, яка її подала (а. с.49-50);

суд апеляційної інстанції виходив з того, що подана апеляційна скарга підписана особою, яка не має права її підписувати, а тому не може бути прийнята апеляційний судом згідно з пунктом 1 частини п`ятої статті 357 ЦПК України;

апеляційний суд правильно вважав, що з 01 січня 2018 року представництво в судах апеляційної інстанції у справах, провадження в яких розпочате після 30 вересня 2016 року, має здійснюватися адвокатами. Якщо провадження розпочате до 30 вересня 2016 року, то представництво може здійснюватися особами, які не мають статусу адвоката, оскільки такі правила були закріплені у статтях 40-42 ЦПК України 2004 року і діяли до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя);

проте суд не врахував, що оскаржувані дії приватного виконавця Хоменка В. В. були вчинені у виконавчому провадженні із виконання судового рішення в справі № 752/18407/15-ц, провадження в якому розпочато в листопаді 2015 році, тобто до 30 вересня 2016 року. Водночас апеляційна скарга подана у межах виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу і примусового виконання судових рішень;

отже, представництво інтересів у цій справі може здійснювати не лише адвокат, а й інший представник відповідно до вимог процесуального закону.

Відповідно до частини третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин оскаржену ухвалу апеляційного суду слід скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що ухвала суду апеляційної інстанції постановлена без додержання норм процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржену ухвалу апеляційного суду скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Щодо розподілу судових витрат

Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, «якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

З урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 406, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», яка подана представником Біловодченко Марією Вітасівною, задовольнити.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала Київського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко