КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 758/2045/19
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/542/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 листопада 2023 року (суддя Захарчук С.С.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

у лютому 2019 року Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ «КБ «Приватбанк», Банк) звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 32 2183грн 28 коп. заборгованості та судових витрат у сумі 1 921грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 2 липня 2013 року відповідачка звернулась до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 2 липня 2013 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 15 000грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Позивач посилався на те, що Банк свої зобов`язання виконав, надавши відповідачці можливість користуватися кредитними коштами, однак відповідачка зобов`язання за кредитним договором не виконує, у зв`язку з чим станом на 21 грудня 2018 року має заборгованість у розмірі 32 183грн 28 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 14 259грн 69 коп., заборгованості за простроченими відсотками -5 463грн 09коп., 10 451грн 77 коп. - пені, 500грн - штрафу (фіксована частина) та 1 508грн 73 коп. - штрафу (процентна складова),яка підлягає стягненню у примусовому порядку.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 14 листопада 2023 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 2 липня 2013 року у сумі 14 259грн 69 коп. та 851грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та відмовити у позові повністю, посилаючись на необґрунтованість рішення суду в частині задоволених позовних вимог, так як позивачем не надано доказів у підтвердження видачі їй банківської картки, строку дії картки, а також не надано обґрунтованого розрахунку заборгованості та доказів у підтвердження її

розміру, не надано доказів видачі кредиту та його витрачання.

Відповідачка посилається на висновок Верховного Суду у справі № 175/4576/14 та вважає, що ним підтверджено неправомірність вимог АТ КБ «Приватбанк» за не підписаним нею особисто договором та заявою.

Відповідачка зазначає, що Умови та правила надання банківських послуг, а також правила користування платіжною карткою не визнає, так як вони не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, відповідну заяву вона не підписувала, тому відсутні підстави вважати, що сторони погодили ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Відповідачка вважає, що надані позивачем докази, а саме: довідка про видачу банківської картки та зарахування на неї коштів, є недопустимими і неналежними доказами відповідних фактичних обставин, оскільки не містять її підпису, яким би стверджувались зазначені у них обставини.

У письмових поясненнях представник АТ КБ «Приватбанк» - адвокат Гриниха Т.Ю. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність.

Представник позивача зазначає, що позивачем надана суду заява відповідачки про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 2 липня 2013 року, відповідно до якої відповідачка погодилась, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг в Приватбанку і Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Вказаний договір у встановленому законом порядку відповідачкою не оспорювався, тому вказані обставини свідчать про її згоду з усіма умовами цього договору.

Представник позивача посилається на те, що матеріалами справи підтверджено, що відповідачка на підставі підписаної 2 липня 2013 року заяви отримала кредитні картки № НОМЕР_1 терміном дії 08/16 та № НОМЕР_2 терміном дії 07/21, що підтверджується довідкою про видані картки. На картку 10 жовтня 2017 року було встановлено кредитний ліміт в розмірі 2 000грн, який в подальшому, 15 грудня 2017 року, був збільшений до 15 000грн.

Представник позивача зазначає, що із розрахунку заборгованості та виписки по картковому рахунку чітко прослідковується, що відповідачка користувалась грошима, отримувала кошти через банкомати, розраховувалася в торгівельній мережі, частково вносила кошти на сплату заборгованості, згодом знову знімала кошти, про що свідчать платежі відображені в розрахунку та виписці по кредиту, однак кошти на сплату боргу вносились нерегулярно та не в повному обсязі, що призвело до утворення простроченої заборгованості.

Представник позивача вважає, що виписка з банківського рахунку є належним доказом у справі, так як є первісним бухгалтерським документом, який підтверджує видачу та сплату коштів за Кредитним договором. При цьому відповідачкою не надано доказів повернення коштів та спростування наданого розрахунку заборгованості.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмові пояснення представника позивача, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 2 липня 2013 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, в якій погодилася, що заява разом із пам`яткою

клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами, становить між нею та банком договір про надання банківських послуг.

У заяві, крім персональних даних, ОСОБА_1 зазначила, що просить оформити на її ім`я карту «Універсальна».

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 21 грудня 2018 року у ОСОБА_1 наявна заборгованість за кредитним договором у розмірі 32 183грн 28 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту 14 259грн 69 коп., заборгованості за простроченими відсотками - 5 463грн 09коп., пені - 10 451грн 77 коп., штрафів: 500грн (фіксована частина) та 1 508грн 73 коп. (процентна складова).

Відповідно до свідоцтва про зміну імені, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 18 квітня 2019 року змінила прізвище на ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачки заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 5 463грн 09 коп., суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ні в позовній заяві, ні в доданих документах не надано доказів на обґрунтування вимог щодо стягнення заборгованості за нарахованими відсотками, а саме: не зазначено, на яких умовах надана картка («Універсальна,55 днів пільгового періоду», «Універсальна Gold»), не вказано процентну ставку, яка була погоджена сторонами та застосовувалась до даних правовідносин, а тому правових підстав для задоволення позову в цій частині немає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачки 10 451грн 77 коп. пені та штрафів 500грн (фіксована частина), 1 508грн 73 коп. (процентна складова), суд першої інстанції зазначив, що у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді пені, штрафів за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, тому відповідно до положень частини 1 статті 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту у розмірі 14 259грн 69 коп., суд першої інстанції виходив з того, що факт отримання кредитних коштів ОСОБА_1 не спростований, вказаний кредитний договір є чинним, в установленому законом порядку недійсним не визнавався, тому наявні підстави для стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.

Згідно частини 4 статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, істотними умовами кредитного договору є розмір кредиту, розмір процентів, які повинен сплачувати позичальник за користування кредитом, та порядок повернення кредиту і сплати процентів.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

У справі, яка переглядається, кредитний договір укладений у формі анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку, в якій позичальник висловила намір отримати кредитну картку «Універсальна».

У разі видачі банком клієнту кредитної картки відкривається картковий рахунок, з яким вже асоціюватиметься відповідна картка. Отримання клієнтом кредитної картки та використання ним кредитного ліміту є отриманням кредиту за поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки.

Суду першої інстанції банк надав документи про те, що на підставі анкети-заяви відповідачки від 2 липня 2013 року був відкритий картковий рахунок. У зв`язку з відкриттям карткового рахунку відповідачка отримала кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_1 терміном дії 08/16, а у жовтні 2017 року отримала кредитну картку № НОМЕР_2 терміном дії 07/21, на яку був встановлений кредитний ліміт у розмірі 2 000грн, який був збільшений 15 грудня 2017 року до 15 000грн.

На підтвердження вказаної обставини банк надав суду виписку з банківського рахунку ОСОБА_1 , відкритого в АТ КБ «Приватбанк», за змістом якої позичальник користувалася кредитними коштами із застосуванням зазначених кредитних карток.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем не було надано доказів видачі кредитних коштів, а також кредитної картки № НОМЕР_2 та користування нею кредитними коштами, колегія суддів вважає безпідставними.

Отримання кредитної картки НОМЕР_3 терміном дії 08/16 відповідачка не заперечувала.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (зокрема, постанова від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16).

Матеріали справи не містять доказів наявності між сторонами будь-яких інших договірних відносин ніж ті, які виникли на підставі анкети-заяви від 2 липня 2013 року, і сторони на такі обставини не посилались у своїх аргументах чи запереченнях.

Крім того, позивачем суду першої інстанції були надані фото відповідачки з отриманими кредитними картками.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про надання позивачем належних доказів встановлення відповідачці кредитного ліміту та його використання відповідачкою із застосуванням карток, виданих на підставі анкети-заяви від 2 липня 2013 року.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля,

перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зазначено, що до таких правовідносин не підлягають застосуванню правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» з часу виникнення спірних правовідносин (травень 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (травень 2019 року). Тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин Велика Палата Верховного Суду зауважила, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг та без досягнення у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені, штрафів і комісії, наданий банком витяг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Оскільки надані позивачем Правила надання банківських послуг у ПриватБанку мають мінливий характер, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що їх не можна вважати складовою кредитного договору в частині можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальницею запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Також Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно реалізувати свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, оскільки вказаний документ є значним за обсягом і потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні таких договорів АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в частині обов`язку повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих

умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності й уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Водночас Велика Палата Верховного Суду вказала, що кредитор вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

За змістом частини другої статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає, що кредитор має право на повернення тих коштів, які ним були безпосередньо надані відповідачці в позику (тіло кредиту).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи, у тому числі і на позивача. Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77-ст.80 ЦПК України).

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Дослідивши надану позивачем суду першої інстанції виписку, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що за спірний період відповідачка не повернула банку 14 259грн 69коп. кредитних коштів.

При цьому, відповідачкою вказані обставини спростовані не були.

Доводи апеляційної скарги, стосовно того, що Умови та правила надання банківських послуг, а також правила користування платіжною карткою відповідачка не визнає, так як вони не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, колегія суддів вважає правомірними, так як матеріали справи не містять доказів, що між сторонами був укладений кредитний договір у розумінні положень статті 1054 ЦК України та погоджені всі істотні умови кредитного договору, а тому висновки суду першої інстанції про укладення сторонами кредитного договору, який не був оспорений відповідачкою, є помилковими.

Разом з цим, зазначені обставини не звільняють відповідачку від обов`язку повернути банку грошові кошти, які вона взяла у банку.

Посилання в апеляційній скарзі, що відповідачка не підписувала анкету-заяву від 2 липня 2013 року, належними доказами не підтверджено. Крім того, відповідачка не заперечувала отримання кредитної картки НОМЕР_3 та користування кредитними коштами у період строку дії зазначеної картки.

Доводи апеляційної скарги, що відсутні підстави вважати, що сторони погодили ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, є правомірними, проте, судом першої інстанції було відмовлено у стягненні з відповідачки процентів за користування кредитними коштами з посиланням на те, що позивачем не було надано доказів погодження сторонами розміру процентної ставки.

Посилання в апеляційній скарзі на висновок Верховного Суду у справі № 175/4576/14, колегія суддів вважає безпідставними, так як він стосувався неправомірності стягнення з позичальника процентів за користування кредитними коштами, які не були погоджені сторонами у спосіб, визначений законом.

Як вже зазначалося, у даній справі суд першої інстанції відмовив у стягненні з відповідачки процентів, тому рішення суду не суперечить висновку Верховного Суду у зазначеній справі.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, в частині стягнення заборгованості позичальниці, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини рішення суду в частині задоволених позовних вимог в редакції цієї постанови.

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, однак розмір стягненої з відповідачки заборгованості зміні не підлягає, відповідно до положень статті 141 ЦПК України, відповідачці не підлягає відшкодуванню сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 листопада 2023 року в частині задоволених позовних вимог змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню у касаційному

порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук