Справа 485/1770/25 Головуючий в 1-й інстанції Соловйов О. І.
Провадження 22-ц/812/2062/20 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

3 грудня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,

суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В.,

із секретарем: Шурмою Є. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 вересня 2025 року, в якому виправлено описку за ухвалою того ж суду від 2 жовтня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Соловйова О. В. в залі судових засідань у місті Снігурівка Миколаївської області о 10 годині 27 хвилині зі складанням повного судового рішення, у справі

за заявою

ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - ОСОБА_2

про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася з заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 строком на шість місяців шляхом заборони наближатися ближче ніж на 500 метрів до місця проживання ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 ; заборони вести листування, телефонні переговори або контактувати із заявницею через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб.

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що з 2021 року має зареєстроване місце проживання та проживає в будинку АДРЕСА_1 , де займає окрему кімнату.

Наразі зазначений будинок поділений в натурі між її сином ОСОБА_4 та колишньою невісткою ОСОБА_2 на підставі рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 14 березня 2025 року, в якому відсутнє посилання на приміщення, якими має право користуватися заявниця, натомість, кімната, де знаходиться її ортопедичне ліжко виділена у власність ОСОБА_2 .

Після набрання чинності вищевказаним рішенням та по теперішній час колишня невістка ОСОБА_5 застосовує до заявниці психологічне насилля, оскільки приходить до будинку за відсутності її сина, вимагає її виселитися, посилаючись на те, що вона є власницею, ображає її словесно, принижує її, знаючи, що заявниця є особою з інвалідністю. Також ОСОБА_2 змінила замки на гаражі, який їй виділили у власність, та в ньому залишився належний заявниці візок, яким наразі ОСОБА_1 не може користуватися. Одночасно ОСОБА_2 винесла належне ОСОБА_1 ортопедичне ліжко, пошкодивши його. Внаслідок цього заявниця вимушена була виселитися і тимчасово проживає зараз у своєї родички, зазнаючи дискомфорт, оскільки власне житло пошкоджено та є непридатним для проживання, а за адресою своєї реєстрації ОСОБА_1 проживати не може за наявності застосування до неї з боку заінтересованої особи психологічного насилля.

Вказані дії ОСОБА_2 змушували заявницю та її сина звертатись до органів поліції, на що їй відповіли про неможливість притягнення ОСОБА_2 до відповідальності через відсутність складу правопорушення в її діях та неможливість знайти її для складення протоколу.

За наведеного ОСОБА_1 була змушена звернутись до суду з цією заявою.

Заінтересована особа ОСОБА_2 надала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з сином заявниці ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу у січні 2021 року ОСОБА_4 без погодження із нею заселив та зареєстрував місце проживання його матері (заявниці) до їх спільного будинку в якому вона на той час не проживала.

Факт вселення ОСОБА_4 своєї матері до спільного будинку в подальшому став об`єктом маніпуляцій та важелем тиску на ОСОБА_2 . Дійти згоди щодо користування житловими кімнатами з ОСОБА_4 та його матір`ю було неможливо, оскільки вони зайняли усі житлові кімнати та використовували їх на власний розсуд.

Тому за рішеннями судів вона спочатку визнала за собою право власності на частину будинку АДРЕСА_1 , але доступу до належної їй частини будинку не отримала. Внаслідок цього в подальшому вона та син заявниці, як колишнє подружжя, поділили будинок в натурі, але заявниця зі своїм сином досі продовжує чинити перешкоди в користуванні належним їй майно, провокувати скандали та викликати поліцію.

Пояснила, що дійсно періодично буває на території домогосподарства з метою вирішення питання виконання рішення суду та зверталась до заявниці з її сином з проханням звільнити виділені їй у власність приміщення для проведення робіт з переобладання. Натомість, заявниця із сином перешкоджають їй у цьому та організували людей, які надали щодо неї неправдиву інформацію стосовно нібито її некоректної поведінки, метою чого є перешкоджання в реалізації законного права на проживання в належному їй майні.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 вересня 2025 року, в якому усунуто описку за ухвалою того ж суду від 2 жовтня 2025 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що між заявницею та заінтересованою особою існує спір про користування майном та відсутності в діях ОСОБА_2 форм домашнього насильства.

В апеляційній скарзі заявниця ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність рішення суду просила його скасувати та ухвалити нове про задоволення її заяви.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд безпідставно не взяв до уваги надані нею докази систематичності та продовжуваності неправомірних дій заінтересованої особи щодо неї, за фіксуванням яких заявниця та її син зверталися до органів поліції декілька разів, а сам факт здійсненого психологічного насилля відносно неї підтвердили допитані у судовому засіданні свідки.

Вказувала на помилковість висновків суду про наявність між нею та колишньою невісткою спору, оскільки вона вдень перебуває у кухні, яка за рішенням суду виділена в користування її сину та не займає приміщень, виділених в користування заінтересованій особі, оскільки лише розмістила в кімнаті виділений ОСОБА_2 своє ортопедичне ліжко.

У відзиві на апеляційну скаргу заінтересована особа, діючи через свою представницю ОСОБА_6 , вважала її доводи необґрунтованими, а саму скаргу такою, що не підлягає задоволенню, оскільки заявниця разом із своїм сином перешкоджає їй, як співвласниці майна здійснити переобладнання будинку та вселитись до нього, тому ухвалене рішення є обґрунтованим, а видача обмеженого припису за вимогами заявниці неможливою.

Справу розглянуто за відсутності її учасників, які повідомлені про дату та час судового розгляду належним чином, а заявницею ОСОБА_1 надано до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи у письмовому провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення виходячи з наступних підстав.

При вирішенні справи встановлено, що заінтересована особа ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з сином заявниці ОСОБА_1 - ОСОБА_4 (а.с. 154-155).

В період спільного проживання подружжям набуто у власність житловий будинок АДРЕСА_1 (а. с. 17-19, 33-40), який між ними поділено в натурі на підставі рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 14 березня 2025 року, з їх подальшим зобов`язанням здійснити перепланування виділених судом приміщень у будинку з метою ізоляції та окремого використання майна кожним власником (а.с.33-40).

Втім, до вирішення по суті спору про розірвання шлюбу та проведення реального поділу житлового будинку між колишнім подружжям, син заявниці ОСОБА_4 надав своїй матері ОСОБА_1 дозвіл на вселення до житлового будинку АДРЕСА_1 , у зв`язку з пошкодженням внаслідок воєнних дій належного їй будинку , та здійснив реєстрацію заявниці без дозволу заінтересованої особи ОСОБА_2 (а.с.4-6, 17-19, 54-56).

Таким чином, заявниця ОСОБА_1 отримала дозвіл на проживання у спірному будинку лише від одного власника. Дозволу на проживання у будинку або в конкретній частині цього будинку від іншого власника ОСОБА_2 нею отримано не було, внаслідок чого після поділу будинку в натурі між колишньою дружиною її сина та нею виник конфлікт, тому що ОСОБА_1 не погодилася зі звільненням належних та виділених у власність ОСОБА_2 приміщень від свого майна та самим рішенням суду про порядок поділу будинку між власниками без врахування її інтересу (а.с.1).

Таким чином ОСОБА_1 , яка є матір`ю іншого власника іншої частини будинку, не була членом сім`ї заінтересованої особи ОСОБА_2 та не отримувала від неї дозволу на користування належним ОСОБА_2 майном, внаслідок чого між ними виник конфлікт з невизнання особою, яка немає право власності у цьому майні, права власності іншої особи, а також оспорювання права заінтересованої особи ОСОБА_2 на використання цього майна на свій розсуд без погодження з її сином.

За наведених обставин, не визнаючи претензії власниці іншої частини будинку, що виділена в натурі, заявниця ОСОБА_1 розцінила дії ОСОБА_2 , як вчинення відносно неї психологічного насилля, оскільки зазначила про відвідування ОСОБА_2 будинку без згоди її сина та за його відсутністю, під час яких заінтересованою особою висловлені на адресу заявниці погрози та образи, її приниження, що змусило ОСОБА_1 переїхати на тимчасове проживання до своєї родички. Тому єдиним заходом запобігання таким діям та можливості повернення для подальшого проживання у будинку АДРЕСА_1 заявниця ОСОБА_1 вважала винесення судом обмежувального припису стосовно власниці ОСОБА_2 . При цьому нею не отримано та не надано до суду жодних підтверджень наведених дій заінтересованої особи з боку органів поліції, в межах їх компетенції, передбаченої положеннями статті 10 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а саме в частині виявлення фактів домашнього насилля та своєчасного реагування на них до звернення постраждалої особи до суду, оскільки заявницею надані лише звернення, написані нею та її сином, обставини викладені в яких не мають підтверджень у встановленому законом порядку (а.с.22-26).

В той же час, заперечуючи проти пред`явлених вимог, заінтересована особа вказувала на відсутність з її боку психологічного насилля до матері колишнього чоловіка, які на її переконання, згуртувалися з метою здійснення саме їй перешкод у проведення переобладнання поділеного будинку з метою його використання нею, як власником, для особистого проживання. Зазначала про відсутність доказів щодо її протиправної поведінки, в той час, як заявниця та її син поширюють відносно неї заведомо неправдиві вигадки, які ганьблять її, як особу, умисно та систематично позбавляють її права на користування належною їй власністю.

Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Питання видачі обмежувального припису регулюється Цивільним процесуальним Кодексом України та Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству».

Відповідно до статті 350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

Пунктом 1 частини 1 статті 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктами 3, 14 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

За цими положеннями психологічне насильство визначається, як форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Згідно пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 24 цього ж Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно з частиною 2 статті 26 вищевказаного Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема, усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи, заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою.

Частиною 3 статті 26 цього ж Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

За пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

За наведеного, аналізуючи норми матеріального права та встановлені обставини, слід виснувати, що заявниця ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_2 не є членами родини, родичами або особами, які разом проживали. ОСОБА_1 є матір`ю колишнього чоловіка ОСОБА_2 , яка вселилася за дозволом свого сина на спільне з ним, а не з його колишньою дружиною, проживання та за відсутністю ОСОБА_2 за місцем своєї власності, яка є місцем її постійного проживання. Наявність конфліктної ситуації та неприязних відносин між колишнім подружжям та матір`ю колишнього чоловіка і його колишньою дружиною стосовно поділу власності колишнього подружжя, переобладнання будинку та подальше його використання кожним із власників не є застосуванням домашнього насилля ОСОБА_2 до ОСОБА_1 у розумінні положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Словесні образи, погрози або приниження, у цьому випадку, повинні не лише бути доведеними за допомогою належних та допустимих доказів, а повинні бути проявом саме домашнього насилля, яке спрямоване кривдником, передусім, задля застосування до постраждалої особи обмеження її волі, волевиявлення, контролю, здійснених з метою викликати у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинити їй емоційну невпевненість, нездатності захистити себе або завдати шкоди психічному здоров`ю особи.

Таких доказів заявницею та її представницею суду не надано, і обставин застосування домашнього насилля у судових засіданнях не доведено.

Роздратування, особисте сприйняття ситуації, взаємна неповага у ситуації поділу власності та її подальше використання, не є проявом домашнього насилля, а є правовідносинами, які склалися між учасниками справи, що можуть та повинні бути вирішені в іншому порядку, зокрема, судом під час ініціювання будь-якою стороною спору.

Допитані в суді свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які є приятельками заявниці, також надали характеристику конфлікту, що виник між ОСОБА_1 та заінтересованою особою ОСОБА_2 , як «скандал», що виник з приводу користування будинком, та який вони чули за парканом, а отже, за обставинами справи показання допитаних свідків не можуть трактуватися як підтвердження факту прояву ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_1 домашнього насилля.

Видана сином свідка ОСОБА_8 , який є терапевтом у лікарні, довідка про психологічну травму ОСОБА_1 взагалі не є доказом у відповідності до статті 78 ЦПК України, як і довідки, висновки щодо стану здоров`я заявниці у відповідності до частини 1 статті 77 ЦПК України (а.с.7-15, 26).

Згідно з частиною 2 статті 89 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Отже, проаналізувавши наведені обставини справи, судова колегія дійшла висновку про те, що дії ОСОБА_2 не містять ознак домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», у зв`язку з чим висновки місцевого суду про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису є законними та обґрунтованими, а також такими, що відповідають обставинам справи.

Таким чином, рішення суду у відповідності до статті 375 ЦПК України не підлягає зміні чи скасуванню, а апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Враховуючи наявність у заявниці статусу особи з інвалідністю судові витрати слід віднести за рахунок держави відповідно до статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374-375, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 вересня 2025 року, в якому усунуто описку за ухвалою того ж суду від 2 жовтня 2025 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді Т. В. Крамаренко

О. В. Локтіонова