Номер провадження: 22-ц/813/6139/25
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

20.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Берег Жилсервіс»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України) справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 ,

на рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 13 травня 2025 року, ухвалене у складі судді Сувертак І.В.,

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Берег Жилсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2024 року ТОВ «Берег Жилсервіс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг, в обґрунтування якого зазначило, що власником квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 з 16.10.2008 року, яка з дати набуття права власності на квартиру користується комунальними послугами, проте систематично відмовляється від підписання договору про надання комунальних послуг, послуг по утриманню будинку та придомової території. Будинок, в якому знаходиться квартира відповідача знаходиться на обслуговуванні ТОВ «Берег Жилсервіс». Так, 14.09.2023 року відповідач з?явилася до бухгалтерії ТОВ «Берег Жилсервіс» для звірки взаєморозрахунків, проте підписати Договір про надання комунальних послуг, послуг по утриманню будинку та придомової території відмовилася, про що головним бухгалтером позивача, бухгалтером та директором було проставлено відповідний запис про відмову від підписання договору. Відповідно до п. 2.1. договору платежі здійснюються споживачем, тобто відповідачем, не пізніше 10 числа місяця, який слідує за звітнім.

Позивач посилається, що відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

ТОВ «Берег Жилсервіс», з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по оплаті за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.04.2017 року по 28.02.2025 року в сумі 64451,05 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Пересипський районний суд міста Одеси рішенням від 13 травня 2025 року позовні вимоги ТОВ «Берег Жилсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Берег Жилсервіс» заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.04.2017 року по 28.02.2025 року в сумі - 64451 гривень 05 копійок.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач отримавши комунальні послуги від позивача допустив прострочення оплати таких послуг на загальну суму 64451,05 гривень. При цьому відповідачем не спростовано належними та допустимим доказами розрахунки заборгованості за отримані послуги. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі, зазначивши, що строк позовної давності по вимогам про стягнення заборгованості зі сплати комунальних послуг за період з 01.04.2017 року по 28.02.2025 року не є пропущеним у зв`язку із зупиненням строків позовної давності 30.03.2020 року.

Пересипський районний суд міста Одеси додатковим рішенням від 27 травня 2025 року стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Берег Жилсервіс» витрати на правничу допомогу у загальному розмірі 9000,00 грн, а також витрати на відшкодування сплаченого судового збору у розмірі 2422 грн 40 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє представник Грішин О.В., просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13.05.2025 по справі № 523/15425/24 повністю. ???Відмовити позивачу у задоволенні позовної заяви, з?астосувати до позовної заяви наслідки спливу строку позовної давності та закрити провадження у справі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє представник Грішин О.В., посилається на те, що позивач не надав будь-які документи на підтвердження, що зазначений будинок не входить до частини м. Одеса, крім того твердження, що багатоквартирний будинок перебував на балансі ГУКС Одеської облдержадміністрації ні чім не підкріплено. Будівництво будинку відбувалося в межах території м. Одеса. ГУКС Одеської облдержадміністрації не був замовником будівлі цього будинку. А так саме не мав повноважень щодо надання земельної ділянки під будівництво. ТОВ «Берег Жилсервіс» не є власником цього будинку. Це підтверджується Договором пайового будівництва житла, відповідно до якого будівельником є ПКФ «Олми ЛТД», а замовником є відповідач - ОСОБА_1 . Будь-яких документів, що ГУКС Одеської облдержадміністрації має відношення до будівництва, або виділяв земельну ділянку під будівництво не має.

Посилання суду першої інстанції на рішення суду по справі № 1527/2-5467/11 від 21 лютого 2012 року, яким нібито встановлено право позивача надавати житлово-комунальні послуги, є безпідставним, оскільки ця обставина (наявність документів щодо правомірного надання житлово-комунальних послуг) не досліджувалося у судовому засіданні та в матеріалах справи № 1527/2-5467/11 відсутні підтверджуючи документи.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції безпідставно відхилив аргументи відповідача, крім того, позивач не пояснив на підставі чого відбувся перерахунок. Вважає, що саме проведення позивачем перерахунку за опалення свідчить про отримання ним претензії від ОСОБА_1 .

Щодо розрахунку боргу, зазначає, що відповідно до оборотно-сальдової відомості у рядку за період 01.09.2023 проведена корегування суми за опалення за опалювальний період 2020-2021, 2021-2022, 2022-2023 у загальній сумі - 10291,44 грн. У той же час у довідці про стан розрахунків за період 31.07.2021 - 31.07.2024 у колонці «показники», зазначено про проведення корегування суми за опалення за опалювальний період 2020-2021, 2021-2022, 2022-2023 у сумі - 2295,55 грн. Такі розбіжності в наданих документах позбавляють суд та відповідача встановити правильність нарахування та визначити загальну суму боргу.

Зазначає, що вимоги ТОВ «Берег Жилсервіс» заявлені з пропуском строку позовної давності, оскільки позовна заява не містять належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Щодо суми витрат на професійну правову допомогу то скаржник вважає її необґрунтованою та просить зменшити, оскільки вважає суму витрат на правничу допомогу завищеною, так як витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи, не відповідають критерію реальності таких витрат.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.06.2025 року позивачу роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу, проте відзиву до суду не надходило.

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги позивач отримав 27.06.2025 року о 22:32:48 годині та відповідно 11.06.2025 року о 18:36:06 годині в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.

Копію ухвали про відкриття провадження представник відповідача отримав 27.06.2025 року о 22:32:48 годині в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення заборгованості за договором про надання послуг у розмірі 64451,05 грн, тобто ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3028 х 30 = 90840 грн), тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.

Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

15.10.2025 року від ОСОБА_1 , від імені якої діє представник Грішин Олексій В`ячеславович, до апеляційного суду надійшли додаткові пояснення по справі, які за змістом є доповненнями до апеляційної скарги.

Колегія суддів дійшла висновку про відмову в долученні додаткових пояснень, які за змістом є доповненнями до апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Статтею 123 ЦПК України передбачено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч. 3 ст. 124 ЦПК України, якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Оскаржуване рішення ухвалено 13 травня 2025 року. Останнім днем строку на подання апеляційної скарги є 12 червня 2025 року.

Строк на подачу доповнень до апеляційної скарги у відповідності до положень ч. 1 ст. 364 та ст. 354 ЦПК України сплив 12 червня 2025 року.

Скаржником доповнення до апеляційної скарги подані 16 жовтня 2025 року, тобто після спливу встановленого діючим цивільним процесуальним законодавством строку на подання доповнень до апеляційної скарги.

Апеляційний суд зазначає, що як ст. 354 ЦПК України, так і ст. 364 ЦПК України не передбачено право суду апеляційної інстанції вирішувати питання поновлення пропущеного строку на подання доповнень до апеляційної скарги, який є преклюзивним.

Аналогічні за змістом висновки містяться в постанові Верховного суду від 10 грудня 2020 року у цивільній справі № 538/1182/18.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що із урахуванням поданих сторонами доказів суд вважав встановленою суму заборгованості відповідача ОСОБА_1 перед позивачем ТОВ «Берег Жилсервіс» за період з 01.04.2017 року по 28.02.2025 року в розмірі 64451,05 грн. Суд вважав, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по оплаті комунальних послуг за період з 01.04.2017 року по 28.02.2025 року у розмірі 64451,05 грн правомірні та такими, що підлягають повному задоволенню, а строк позовної давності по вимогам про стягнення заборгованості зі сплати комунальних послуг за період з 01.04.2017 року по 28.02.2025 року не є пропущеним у зв`язку із зупиненням строків позовної давності 30.03.2020 року.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до п. 6, 13 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору.

Згідно із частиною першою статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньо будинкових систем (крім обслуговування внутрішньо будинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньо будинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово- комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово- комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений статтею 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки невизначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Нормами ст. ст. 525, 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з 30 жовтня 2008 року володіє квартирою номер АДРЕСА_1 , у зв?язку із чим є споживачем послуг з утримання будинку та прибудинкової території.

В апеляційній скарзі вказані обставини не заперечуються.

01 серпня 2008 року відповідно до Акту приймання-передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс від 01.08.2008 року, багатоквартирний будинок за адресою: АДРЕСА_3 був переданий з балансу ГУКС Одеської облдержадміністрації на баланс ТОВ «Берег Жилсервіс».

Відповідачем ОСОБА_1 договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком і прибудинковою територією № MX81 від 14.09.2023 року про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у житловому будинку АДРЕСА_4 не підписано, що визнається обома сторонами.

Згідно наданої позивачем Довідки стану розрахунків за комунальні послуги за період з 01.04.2017 року по 28.02.2025 року визначено заборгованість ОСОБА_1 , за комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_4 , за період з 01.04.2017 року по 28.02.2025 року в загальному розмірі 64451,05 грн, заборгованість на 01.04.2017 року 17156,28 грн, всього 81607,33 грн.

Згідно оборотно-сальдової відомості по рахунку 361 за період з 01.04.2017 року по 28.02.2025 року по рахунку квартири АДРЕСА_5 , ОСОБА_1 нараховано вартість комунальних послуг в розмірі 64451,05 грн, сальдо на початок періоду - 17156,28 грн, всього 81607,33 грн.

Посилання скаржника на розбіжності в документах щодо корегування суми за опалення за опалювальний період 2020-2021, 2021-2022, 2022-2023 роки не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення суду, оскільки судом враховано оборотно-сальдову відомість по рахунку 361 за період з 01.04.2017 року по 28.02.2025 року та Довідку стану розрахунків за комунальні послуги за період з 01.04.2017 року по 28.02.2025 року за якими корегування суми за опалення за опалювальний період 2020-2021, 2021-2022, 2022-2023 роки здійснено у розмірі 10291,44 грн.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2012 року у справі № 1527/2-5467/11 частково задоволено позов ТОВ «Берег Жилсервіс» та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Берег Жилсервіс» заборгованість за отримані комунальні послуги у сумі 10177,59 грн, вирішено питання розподілу судових витрат, в решті позовних вимог судом відмовлено. Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Берег Жилсервіс» про усунення порушень.

Відповідно до наказу Держкомітету з питань житлово-комунального господарства № 76 від 17.05.2005 року «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», Наказу Мінрегіонрозвитку №190 від 27.07.18 року «Про затвердження Обов`язкового переліку робіт (послуг), витрати на які включаються до складу витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території» позивачем самостійно або з залучення підрядних організацій здійснювався комплекс регламентних робіт з забезпечення утримання будинку та прибудинкової території, а саме: технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем водопостачання, водовідведення, теплопостачання, гарячого водопостачання, зливової каналізації, електропостачання, газопостачання, технічне обслуговування ліфтів, обслуговування димових та вентиляційних каналів, технічне обслуговування систем протипожежної автоматики та димовидалення, а також інших внутрішньобудинкових інженерних систем.

Частиною першою статті 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що співвласники зобов`язані, зокрема забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку; забезпечувати технічне обслуговування та у разі необхідності проведення поточного і капітального ремонту спільного майна багатоквартирного будинку; своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.

Статтею 8 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що обсяг зобов`язань та відповідальності кожного співвласника за договором, який є обов`язковим для всіх співвласників, визначається пропорційно до його частки співвласника.

Судом встановлено, що позивачем щомісяця нараховувалась плата за отримані відповідачем житлово-комунальні послуги, однак ОСОБА_1 протягом тривалого часу не виконує свої обов`язки і не сплачує регулярно і в повному обсязі кошти за спожиті житлово-комунальні послуги, внаслідок чого виникла заборгованість.

Заперечення відповідача в апеляційній скарзі про стягнення заборгованості з підстав не надання позивачем будь-яких документів на підтвердження, що зазначений будинок не входить до частини м. Одеса; багатоквартирний будинок перебував на балансі ГУКС Одеської облдержадміністрації ні чім не підкріплено; будівництво будинку відбувалося в межах території м. Одеса, ГУКС Одеської облдержадміністрації не був замовником будівлі цього будинку, а так саме не мав повноважень щодо надання земельної ділянки під будівництво не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до Акту приймання-передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс від 01.08.2008 року, багатоквартирний будинок за адресою: АДРЕСА_3 передано з балансу ГУКС Одеської облдержадміністрації на баланс ТОВ «Берег Жилсервіс».

Відповідно до договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком і прибудинковою територією № MX81 від 14.09.2023 року з ОСОБА_1 у житловому будинку АДРЕСА_4 , предметом цього договору є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а споживачем забезпечення своєчасної оплати таких послуг за встановленими тарифами у строк та на умовах, що передбачені цим договором. Вказаний договір ОСОБА_1 14.09.2023 року не підписано, про що здійснено відповідний запис.

Статтею 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Положеннями статей 7, 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг, зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, а обов`язком - оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов`язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості.

Із зазначених положень закону випливає, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

У постановах Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 6-2951цс15 та від 09.06.2021 у справі № 303/7554/16-ц зроблено висновок, що хоча в Законі України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений законом обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Отже, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Належним чином оформлені акти-претензії від відповідача про перерву в наданні послуг з утримання будинку і споруди та прибудинкової території, їх ненадання або надання не в повному обсязі суду не надано. Протоколи рішень зборів співвласників будинків будинку за адресою: АДРЕСА_3 про відмову від послуг позивача, про визначення управителя та повідомлення про укладений договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком до суду також не надано.

Вказаних обставин відповідач не спростував, його незгода із зазначеним є лише припущенням, що не ґрунтується на вимогах закону та свідчить про уникнення обов`язку щодо сплати заборгованості за спожиті житлово- комунальні послуги.

Відтак надання послуг позивачем за місцем проживання відповідача доведено належними та допустими доказами у справі, які неспростовані відповідачем.

Оскільки позивачем житлово-комунальні послуги фактично надаються, а тому відповідач, як власник нерухомого майна, зобов`язаний їх оплачувати. Відсутність між сторонами договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг.

Ураховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам отримання відповідачем житлово-комунальних послуг, як власником квартири у багатоквартирному будинку, а також невиконання останнім свого обов`язку щодо їх оплати. Зазначеного відповідач не спростував.

Згідно зі ст. ст. 319, 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, обов`язок утримання квартири та сплати житлово-комунальних послуг покладається на власника квартири.

Невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком (частина третя статті 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Зазначена практика правозастосування правових норм у сфері оплати житлово-комунальних послуг є сталою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі 712/8916/17, постанови Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 369/3682/16-ц, від 07 лютого 2024 року у справі № 372/2236/21).

Апеляційний суд враховує, що відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання з утримання будинку та прибудинкової території не виконував.

Звертаючись до суду із позовом, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по оплаті за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.04.2017 року по 28.02.2025 року в сумі 64451,05 грн, надавши розрахунок заборгованості.

Твердження про те, що позивачем надано неправильний розрахунок заборгованості, на що суд першої інстанції уваги не звернув, апеляційний суд критично оцінює, оскільки свого контррозрахунку відповідач не надав, а підстав вважати наданий позивачем розрахунок заборгованості неправильним немає.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Берег Жилсервіс» заборгованості по оплаті за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.04.2017 року по 28.02.2025 року в сумі 64451,05 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 коштів за період з 01.04.2017 року по 28.02.2025 року включно не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку позовної давності, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнено Прикінцеві положення ЦК України пунктом 12 такого змісту «під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Якщо строк позовної давності закінчувався після набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, продовжилися на строк дії такого карантину.

Зазначене застосування положень Закону України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21, а також постановах Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 343/2389/22, від 17 січня 2024 року у справі № 130/1596/22.

Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відмінений з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" від 15.03.2022 року № 2120-IX, який набрав чинності 17.03.2022 року, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 19, яким передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Оскільки з 02.04.2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", згідно з яким в Україні запроваджено з 12.03.2020 року загальнодержавний карантин, який тривав до 30.06.2023 року, а з 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан і, відповідно, станом на 20.10.2023 року (дата подання позовної заяви) діяв на усій території України, то посилання відповідача на те, що строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з серпня 2017 року по вересень 2020 року сплив є помилковим, тому наслідки спливу строку позовної давності до правовідносин сторін не застосовуються.

Ураховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що позов про стягнення з відповідача заборгованості по оплаті за послуги з утримання будинку та прибудинкової території подано позивачем без порушення строків позовної давності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині.

В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Щодо оскарження додаткового рішення

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 356 ЦПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені рішення або ухвала, що оскаржуються.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено (частина п`ята статті 270 ЦПК України).

Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 05.07.2023 року у справі № 904/8884/21).

Пересипський районний суд міста Одеси додатковим рішенням від 27 травня 2025 року стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Берег Жилсервіс» витрати на правничу допомогу у загальному розмірі 9000,00 грн, а також витрати на відшкодування сплаченого судового збору у розмірі 2422 грн 40 коп.

Суд першої інстанції вирішив питання щодо розподілу судових витрат, оскільки при ухваленні рішення від 13 травня 2025 року Пересипським районним судом м. Одеси не вирішено питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, та витрат на розподіл судового збору, суд вважав, що наявні підстави для ухвалення додаткового рішення у справі в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу та сплаченого судового збору. Керуючись вимогами дійсності, співмірності, необхідності, розумності розміру, складності справи, фінансового стану учасників справи, обсягу доказів у справі, поведінку сторін під час розгляду справи тощо, суд стягнув з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у загальному розмірі 9000,00 грн, а також витрати на відшкодування сплаченого судового збору у розмірі 2422 грн 40 коп.

Додаткове рішення, хоча і є окремим процесуальним документом, проте в силу вимог пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України є невід`ємною складовою основного судового рішення та може бути оскаржено в одній апеляційній скарзі разом із основним судовим рішенням, так як процесуальним законом це не заборонено.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (частини перша та друга статті 15 ЦПК України).

Згідно частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Пересипським районним судом м. Одеси рішення ухвалено 13 травня 2025 року. Заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 17000 грн та судового збору у розмірі 2422,40 грн поданадо Пересипського районного суду м. Одеси ТОВ «Берег Жилсервіс» за допомогою підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд 19.05.2025 року

Враховуючи, що рішення ухвалено Пересипським районним судом м. Одеси 13.05.2025 року, то останній день подання доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу, з урахуванням положень ст. 124 ЦПК України, припадає на 19.05.2025 року.

Отже, ТОВ «Берег Жилсервіс» у строк передбачений ч. 8 ст. 141 ЦПК України подано заяву про ухвалення додаткового рішення.

На підтвердження понесення витрат, представником позивача надано: копію договору про надання правової допомоги № б/н від 01.08.2024 року, акт прийому-передачі наданих послуг від 13.05.2025 року до договору про надання правової допомоги № б/н від 01.08.2024 року, платіжну інструкцію кредитового переказу коштів № 7652 від 14.05.2025 року про сплату адвокату Нестеровій О.В. 19667,60 грн за юридичні послуги з договору б/н від 01.08.2024 року. До заяви також додані докази надсилання заяви про винесення додаткового рішення з додатками ОСОБА_1 .

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4ст. 137 ЦПК України).

З аналізу частини третьої статті 141ЦПК України можна виокремити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи(висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20, провадження № 14-20цс22).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5ст. 137 ЦПК України).

Враховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, складність справи, предмет позову, обсяг наданих послуг та виконаних робіт, час необхідний на виконання робіт, враховуючи, об`єм матеріалів, в цілому обґрунтування позиції, приймаючи до уваги надані документи, які підтверджують понесені витрати, та приймаючи позицію відповідачів щодо неспівмірності витрат позивача на правничу допомогу, колегія суддів вважає, правильним висновок суду першої інстанції про те, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9000 грн відповідають критерію необхідності, виправданості, та є співмірними зі складності даної справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

у х в а л и в:

Доповнення до апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , на рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 13 травня 2025 року та додаткове рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 27 травня 2025 року повернути ОСОБА_1 .

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 13 травня 2025 року та додаткове рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 27 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

Ю.П. Лозко