КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 754/5782/25 Головуючий у суді першої інстанції - Панченко О.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Рясною Аліною Вячеславівною на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 травня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за минулий період,

встановив:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за минулий період.

В обґрунтування свої вимог позивачка посилалася на те, що 29 квітня 2015 року між сторонами було укладено шлюб. В шлюбі у сторін народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 01 серпня 2022 року за цивільною справою №754/3054/22, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Після фактичного припинення шлюбних відносин, за усною домовленістю сторін, їх малолітня донька ОСОБА_4 залишились проживати з матір`ю.

3 серпня 2022 року по січень 2025 року матеріальна допомога відповідача на утримання малолітньої доньки мала мінливий характер. Грошові кошти він надавав шляхом перерахування коштів на банківську картку малолітньої ОСОБА_5 , яка була відкрита особисто відповідачем та контролювалась його мобільним банківським додатком «Приват24». Сума матеріальної допомоги визначалась особисто відповідачем та за час проживання батька окремо від дитини така матеріальна допомога постійно змінювалась.

На початку лютого 2025 року, позивачка під час чергової зустрічі відповідача з дитиною повернула йому зазначену банківську картку.

13 березня 2025 року розпорядженням Деснянської РДА в м. Києві визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1

28 березня 2025 року Деснянським районним судом міста Києва, було видано судовий наказ №754/115/25 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі - 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 26.03.2025 року та до досягнення дитиною повноліття.

09 квітня 2025 року судовий наказ було передано до виконання.

Тим часом, зважаючи на проведення перевірок органом опіки та піклування, а також на те, що в період з кінця січня і по початок березня 2025 року позивачка одноразово відмовила відповідачеві у зустрічі з донькою через хворобу та проходження ОСОБА_4 плану лікування, відповідач позбавив позивачку матеріальної допомоги на утримання дитини, починаючи з лютого 2025 року.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд стягнути на її користь на утримання доньки заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, за минулий період, а саме - за лютий 2025 року та березень 2025 року.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, позивачка ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

У апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно урахував надану відповідачем виписку із карткового рахунку малолітньої ОСОБА_6 , оскільки ця виписка не містить інформації щодо користування коштами за період з серпня 2022 року і до березня 2025 року.

Вказує, що не могла звернутись до суду із вимогою про стягнення аліментів раніше, ніж було встановлено місце проживання дитини, а звернення до відповідача щодо матеріальної допомоги на утримання дитини були безрезультатними.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечив. Вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову стягнення аліментів на утримання дитини за минулий період (два місяці) у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Встановлено, що сторони у справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 , яке видане 17 травня 2016 року Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 серпня 2022 року у справі 754/3054/22 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації №197 від 13 березня 2025 року визначено проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з матір`ю - ОСОБА_1

28 березня 2025 року судовим наказом Деснянського районного суду м. Києва з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не більше 10 прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 березня 2025 до досягнення дитиною повноліття.

Постановою державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Шолох Г.С. 14 квітня 2025 року відкрито виконавче провадження НОМЕР_2 по судовому наказу №754/4482/25 щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постановою державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Шолох Г.С. 05 травня 2025 року звернуто стягнення на заробітну плату боржника ОСОБА_2 по відкритому виконавчому провадженні НОМЕР_2.

За приписами частин 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №78-ХІІ, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У позовній заяві позивачка просить стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки в розмірі частини доходу (заробітку) відповідача за минулий період, а саме - за лютий 2025 року та березень 2025 року, оскільки, як зазначає позивачка, у цей період відповідач ухилявся від батьківського обов`язку утримувати свою доньку.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначав, що від сплати аліментів він ніколи не ухилявся, а навпаки в межах можливості надавав кошти на утримання дитини.

Відповідно частини 2 ст. 191 СК України, аліменти на дитину за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: 1) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; 2) ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Верховий Суд у постановах від 19.12.2019 у справі №635/6268/18; від 27.01.2020 у справі №672/198/19; від 29.01.2020 у справі №756/14483/18, неодноразово звертав увагу, що ухилення від сплати аліментів - це винна, протиправна поведінка, тобто свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини.

Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вживав заходів щодо одержання аліментів з особистих мотивів.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Аналогічну правову позицію викладено й у постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року по справі № 215/5867/17, згідно з якою ч. 2 ст.191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині.

За правилами частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Доказуванню підлягають обставини щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі і доведення перед судом переконливості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України) та передбачено положеннями процесуального закону.

На підтвердження своїх позовних вимог позивачка не надала жодного належного та допустимого доказу, які б підтверджували, що ОСОБА_1 вживала заходів для одержання аліментів із відповідача у період з лютого 2025 року по березень 2025 року та доказів ухилення ОСОБА_2 від надання матеріальної допомоги на утримання дитини.

До матеріалів справи не долучено жодного доказу, який би доводив, що ОСОБА_1 зверталась із офіційним зверненням до ОСОБА_2 з вимогою про надання їй аліментів за вказаний період на утримання дитини, а він відмовив їй у цьому.

Проаналізувавши листування позивача та відповідача в месенджері «Telegram», яке надано сторонами, судом першої інстанції встановив, що відповідач не відмовлявся від утримання доньки та надавав кошти для її утримання, лікування, розвитку.

На підтвердження здійснення перерахування коштів відповідачем надано виписку по рахунку, відкритому на ім`я дитини. Як вбачається із вказаної виписки, відповідачем на картку доньки перераховувались кошти з 04 жовтня 2022 року по 02 квітня 2025 року, не рідше, ніж щомісячно, у розмірі від 500 грн до 12 000 грн, всього на суму 329 295 грн. Призначення платежу: аліменти.

Зокрема, у лютому 2025 року перераховано 3500 грн, у березні - 3450 грн.

За таких обставин у суду відсутні підстави вважати, що відповідач ухиляється від свого обов`язку щодо сплати аліментів на утримання дитини.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За викладених обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів за минулий час на утримання дитини задоволенню не підлягають, оскільки позивачка не надала належних, достовірних і достатніх доказів про вжиття нею заходів для одержання аліментів, ухилення відповідача від їх сплати, яке полягало би в його умисних діях чи бездіяльності.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно урахував надану відповідачем виписку із карткового рахунку малолітньої ОСОБА_6 , оскільки ця виписка не містить інформації щодо користування коштами за період з серпня 2022 року і до березня 2025 року, оскільки предметом доказування в межах розгляду даної справи не є питання факту та порядку використання сплачених аліментів.

Крім цього, як встановлено судом та не заперечувалось сторонами, картковий рахунок було відкрито на ім`я дитини, батько систематично перераховував на нього кошти. У поданих до суду процесуальних документах позивачка не заперечувала, що зазначена банківська картка принаймні до лютого 2025 року була у користуванні матері. Достовірні докази того, що відповідач в подальшому перешкоджав їй у доступі до рахунку у матеріалах справи відсутні.

Безпідставними є також посилання апелянтки на те, що вона не могла звернутись до суду із вимогою про стягнення аліментів раніше, ніж було встановлено місце проживання дитини, позаяк відсутність рішення органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини не є перешкодою для звернення до суду із вимогою про стягнення аліментів. Зокрема, у справі, що переглядається, сторони не заперечують факт проживання дитини з матір`ю.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Рясною Аліною Вячеславівною залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: В.А. Нежура

Судді: С.М. Верланов

Т.О. Невідома