ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/3715/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 травня 2025 року в складі судді Бородіної Н.М. по справі № 953/10849/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що вони з відповідачкою з 29 квітня 2021 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2024 року. Мають спільну малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з ним згідно договору між батьками щодо визначення місця проживання та виховання дитини від 20 серпня 2024 року. З відповідачкою він не спілкується, не веде спільний побут, самостійно виховує та утримує дочку, домовленості щодо сплати матір`ю аліментів на утримання дочки вони не досягли. ОСОБА_1 не має інших утриманців, є працездатною, а тому може сплачувати мінімальний гарантований розмір аліментів на утримання дочки.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі мінімально гарантованого розміру аліментів на одну дитину, а саме не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 27 листопада 2024 року і до повноліття дитини.

Відповідачка ОСОБА_1 у поданих до суду заявах проти задоволення позову заперечувала, зазначаючи, що є договір між нею та позивачем, відповідно до якого останній повністю забезпечує дитину.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 травня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 27 листопада 2024 року до досягнення дитиною повноліття; стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн. Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць звернуто до негайного виконання.

Рішення суду мотивовано тим, що дитина проживає з батьком, на відповідачку як матір покладено однаковий з батьком обов`язок щодо матеріального забезпечення дочки, нотаріально посвідчений договір між сторонами про визначення місця проживання дитини не містить положень про сплату аліментів, тому вимоги позивача підлягають задоволенню.

На вказане судове рішення засобами поштового зв`язку 23 травня 2025 року ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що укладений між сторонами договір про визначення місця проживання дитини та виховання дитини від 20 серпня 2024 року є й домовленістю батьків щодо визначення способу виконання ними обов`язку щодо утримання дитини, згідно якої обов`язок щодо утримання дочки повністю брав на себе позивач. Умовами договору передбачено, що позивач здійснює самостійне виховання дитини і несе повну відповідальність по утриманню дитини, забезпечення належних умов проживання, навчання, харчування та розвитку; зобов`язується забезпечити дитині якісні умови проживання, харчування та відпочинку за власний рахунок; зобов`язується піклуватися про здоров`я дитини, самостійно виховувати її, забезпечити дитині достатній рівень освіти, контролювати стан здоров`я дитини. Натомість на неї покладено лише обов`язок брати участь у духовному розвитку дитини. Крім того, перед укладенням вказаного договору сторонами укладено також договір про поділ майна подружжя від 19 червня 2024 року, за яким нею передано позивачу права на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що обумовлено подальшим обов`язком позивача щодо повного утримання дитини. Ні договір про навчання, ні укладена з лікарем декларація не є підставами для стягнення аліментів.

25 червня 2025 року поштою представник позивача адвокат Хрустовська О.П. подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду без змін. Відзив мотивовано тим, що суд обґрунтовано врахував інтереси дитини і правильно визначив розмір аліментів. Договір від 20 серпня 2024 року не містить чітких положень про звільнення матері від сплати аліментів, у ньому викладені загальні зобов`язання позивача щодо виховання та забезпечення умов проживання дитини, що не виключає обов`язку відповідачки брати участь у матеріальному утриманні дитини. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка передала квартиру своїй дитині в рахунок аліментних платежів або з метою припинення права на аліменти. Договір про поділ майна подружжя відповідачка до суду першої інстанції не надавала, поважних причин неподання такого доказу не навела. Договір про навчання і укладена з лікарем декларація були надані як докази витрат на утримання дитини.

Також представник позивача адвокат Хрустовська О.П. подала клопотання про поновлення строку для подання відзиву, мотивоване тим, що у системі «Електронний суд» апеляційна скарга була відсутня, її копію вона отримала лише 20 червня 2025 року на електронну пошту.

З огляду на те, що копію ухвали суду про відкриття апеляційного провадження з копією апеляційної скарги, направлену поштою, ОСОБА_2 не отримав, та вона повернута до суду з відміткою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 113-114), копія апеляційної скарги направлена його представнику електронною поштою та в системі «Електронний суд» 20 червня 2025 року за її заявою (а.с. 110), а відзив подано 25 червня 2025 року, колегія суддів вважає викладені причини пропуску строку подання відзиву поважними, та приймає поданий представником позивача відзив до розгляду.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 травня 2025 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 29 квітня 2021 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2024 року (а.с. 20-21).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8).

20 серпня 2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір між батьками щодо визначення місця проживання та виховання дитини, посвідчений ПН КМНО Кара О.О. за № 9197, за яким вони домовились про місце проживання та виховання дитини та про порядок здійснення батьківських прав батьком та матір`ю, яка проживає окремо від дитини (а.с. 18-19).

Пунктом 1.3 договору сторони передбачили, що місце проживання дитини батьки визначили за місцем фактичного проживання батька за адресою: АДРЕСА_2 . У разі зміни місця проживання дитини батько зобов`язується за 1 місяць попередити мати усно та письмово із вказанням точного місця проживання дитини.

Згідно пункту 1.5. батько здійснює самостійне виховання дитини і несе повну відповідальність по утриманню дитини, забезпечення належних умов проживання, навчання, харчування та розвитку дитини.

Пунктом 2.43 договору передбачено, що батько зобов`язується забезпечити дитині якісні умови проживання, харчування та відпочинку за власний рахунок.

Відповідно до пункту 3.1.1 батько зобов`язується піклуватися про здоров`я дитини, самостійно виховувати її, забезпечити дитині достатній рівень освіти.

01 серпня 2024 року ОСОБА_2 укладено з Приватним закладом освіти «Харківський ліцей «Школа Ліберті» Харківської області» договір № 11.2024801/1 про надання освітніх послуг для ОСОБА_3 (а.с. 64-66).

З 29 квітня 2025 року місце проживання малолітньої ОСОБА_3 зареєстровано разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 62, 63).

30 квітня 2025 року ОСОБА_2 щодо дочки ОСОБА_3 укладено декларацію з лікарем (а.с. 67).

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини 1 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частинами 1, 2 статті 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Отже, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні (постанова Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18)).

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Законами України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено у 2024 та 2025 роках прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років 3196,00 грн, тобто розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 1 598, 00 грн.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд виходить з принципу захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який вона б мала тоді, коли утримувалась обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини та отримання нею надійного стабільного матеріального утримання з боку батьків.

Виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи та норм права, які регулюють спірні правовідносини, враховуючи, що малолітня дочка сторін за їх домовленістю проживає з батьком ОСОБА_2 , відповідачка є працездатною, має задовільний стан здоров`я, не має інших утриманців та стягнень за іншими виконавчими листами,судова колегія в цілому погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 зводяться до того, що за укладеним між сторонами договором про визначення місця проживання дитини та виховання дитини від 20 серпня 2024 року обов`язок щодо утримання дочки повністю брав на себе позивач.

Проте, зі змісту вказаного договору вбачається, що його предметом було лише визначення місця проживання дитини та порядок здійснення батьківських прав сторонами щодо участі у вихованні дочки, а не порядок сплати аліментів. Такий договір не є договором про сплату аліментів на дитину, укладеним у порядку статті 189 СК України. Умови договору щодо покладення на батька дитини відповідальності за її утримання не можуть тлумачитися таким чином, що повністю звільняють мати дитини від обов`язку з утримання дочки та покладають його одноособово лише на батька. Відповідне тлумачення не відповідало б принципу забезпечення якнайкращих інтересів дитини, яка має право на отримання належного рівня життя і розвитку та матеріальне забезпечення з боку обох батьків.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на договір про поділ майна подружжя від 19 червня 2024 року, за яким нею передано позивачу права на квартиру, що обумовлено подальшим обов`язком ОСОБА_2 щодо повного утримання дитини, не можуть бути взяті до уваги в силу вимог частини 3 статті 367 ЦПК України, оскільки до суду першої інстанції відповідачка копію відповідного договору як доказ не подавала, на вказані обставини не посилалась, поважних причин, які б перешкоджали їй подати такий доказ, не навела, тож суд апеляційної інстанції позбавлений можливості прийняти такий доказ та надати оцінку викладеним обставинам. До того ж, укладення договору про поділ майна подружжя не свідчить про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно в належній формі із досягненням усіх істотних умов такого договору, як це передбачено статтею 190 СК України.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо відсутності підстав для стягнення з неї аліментів є необґрунтованими та висновків суду не спростовують.

Разом з тим, згідно частини 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З резолютивної частини рішення суду вбачається, що аліменти з ОСОБА_3 стягнуто у розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Проте, за змістом частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду аліменти присуджуються або у частці від доходу матері, батька дитини, або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При цьому, вимогами статті 184 СК України, якою врегульовано питання щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, не передбачено повноважень суду під час розгляду справи в порядку позовного провадження та ухвалення рішення про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі вказувати у його резолютивній частині положення про те, що визначений у твердій грошовій сумі розмір аліментів повинен бути не меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначена вимога покладається на суд лише в порядку наказного провадження (ч.3 ст.184 СК України).

Отже, аналізуючи положення статті 182 та 184 СК України слід дійти висновку, що під час ухвалення судового рішення у справі про стягнення аліментів, визначених позивачем у твердій грошовій сумі, суд зобов`язаний враховувати, щоб розмір аліментів у твердій грошовій сумі не був меншим мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину відповідного віку, й у разі визначення позивачем твердої грошової суми у меншому розмірі ніж вказана гарантія, ухвалити рішення, визначивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі, який буде відповідати вказаному гарантованому розміру, передбаченому абз.2 ч.2 ст.182 СК України.

Відповідно до висновку Верховного Суду, висловленому в постановах від 12 вересня 2018 року у справі № 459/2181/17, від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17, визначення судом першої інстанції аліментів на утримання дитини у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку не узгоджується із визначеними законом способами виконання батьками обов`язку утримувати дитину.

Ураховуючи законодавчо встановлений механізм обов`язкової індексації розміру аліментів, визначених у твердій грошовій сумі, за наявності відповідної заяви одержувача про обрання ним способу стягнення аліментів у вигляді твердої грошової суми, суди у резолютивній частині рішення про стягнення аліментів повинні зазначати конкретну грошову суму, визначену у грошовій одиниці України - гривні.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 351/1886/20, провадження № 61-13598св21.

Оскаржуваним рішенням суду розмір аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_3 відповідно до положень частини 3 статті 181 СК України фактично не визначений (тобто не зазначено конкретної грошової суми, визначеної у грошовій одиниці України - гривні), а стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку суперечить вимогам сімейного законодавства.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, на зазначене уваги не звернув, тому рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що стягнення з відповідачки аліментів із зазначенням конкретної грошової суми у розмірі 1598,00 грн на місяць (що станом на час розгляду справи становить 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку) відповідатиме належному забезпеченню інтересів дитини і не виходить за межі заявлених позовних вимог.

Крім того, сторони не позбавлені можливості згодом, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів (частина 1 статті 192 СК України).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що резолютивна частина оскаржуваного судового рішення підлягає зміні в частині розміру стягнутих аліментів із зазначенням конкретної грошової суми, що підлягає стягненню, - 1598,00 грн.

В іншій частині підстав для зміни чи скасування судового рішення немає.

Оскільки рішення суду підлягає зміні лише в частині зазначення конкретного розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідачки, підстав для перерозподілу судових витрат апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 травня 2025 року змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1598 (одна тисяча п`ятсот дев`яносто вісім) грн 00 коп щомісячно з дня пред`явлення позову - 27 листопада 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 04 грудня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова