ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 523/16339/22

провадження № 61-17064св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Одеського апеляційного суду

від 28 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Назарової М. В.,

Карташова О. Ю., Коновалової В. А.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

27 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, про поновлення строку на звернення до суду та витребування нерухомого майна.

Позов мотивований тим, що постановою Одеського апеляційного суду від

20 квітня 2021 року визнано недійсними договори відступлення права вимоги від 20 жовтня 2016 року, укладені між Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк» (далі - ПАТ «Артем-Банк») і ОСОБА_4 , між ОСОБА_4

і Товариством з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» (далі - ТОВ «Арма Факторинг»); визнано недійсним договір комісії на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за кредитним договором та договором забезпечення від 20 жовтня 2016 року, укладений між ТОВ «Арма Факторинг»

і ОСОБА_2 ; визнано недійсним договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 20 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_4

і ОСОБА_2 .

Позивач указував, що таким чином лише 20 квітня 2021 року суд апеляційної інстанції встановив порушення його прав щодо нерухомого майна, якого його було позбавлено згідно з визнаними у судовому порядку недійсними договорами переуступки прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, укладеними між АТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 , що також дає підстави для поважності пропуску позовної давності і переривання його перебігу щодо вимоги про витребування нерухомого майна від ОСОБА_2

ОСОБА_1 просив застосувати до позовних вимог статтю 261, частини другу, третю статті 264 ЦК України, оскільки позовну давність пропущено

з поважних причин, та витребувати у ОСОБА_2 нежитлові приміщення першого поверху, що розташовані на АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2023 року

в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив із того, що право власності на спірне майно було зареєстроване за відповідачем 28 листопада 2016 року, строки позовної даявності у спірних правовідносинах спливли 28 листопада 2019 року, і навіть якщо припустити необізнаність позивача про порушення свого права з 28 листопада 2019 року, то 03 липня 2017 року він напевно мав знати про таке, оскільки саме 03 липня 2017 року отримав рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень № 35955147 на спірні нежитлові приміщення за ОСОБА_2 .

І оскільки застосувати позовну давність можливо лише до обґрунтованого позову, то саме пропуск позивачем такого строку є підставою для відмови

у задоволенні позову.

Постановою Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Витребувано у ОСОБА_2 нежитлові приміщення першого поверху загальною площею 258,0 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, на Балтській дорозі, 5/6 в м. Одесі.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що заявлені вимоги про витребування майна є обґрунтованими, оскільки спірне майно вибуло

з володіння власника на підставі правочинів, які в подальшому були визнані недійсними в судовому порядку. Апеляційний суд також дійшов висновку, що строк позовної давності не є пропущеним, оскільки про порушення свого права позивач дізнався 03 липня 2017 року, і строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) та на час воєнного стану.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

19 грудня 2024 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року, та залишити в силі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2023 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не врахував правових позицій Верховного Суду щодо належного способу захисту, яким є вимога про скасування рішення державного реєстратора при переході права власності на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку», а також щодо початку перебігу строку позовної давності.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Суворовського районного суду м. Одеси.

Зупинено виконання постанови Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року в частині стягнення судового збору, а в частині витребування майна зупинено її дію до закінчення перегляду в касаційному порядку.

17 лютого 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

06 лютого 2013 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/0028/82/45208, за умовами якого позивач отримав 65 000,00 дол. США строком до 06 лютого 2013 року зі сплатою

15 % річних.

На забезпечення виконання зобов`язань за цим договором 06 лютого 2006 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, предметом якого були нежилі приміщення першого поверху, загальною площею 258,0 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 березня 2012 року стягнено у солідарному порядку з ОСОБА_1 і ОСОБА_5 заборгованість за кредитом на загальну суму 151 851,75 дол. США.

20 жовтня 2016 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» і ПАТ «Артем-Банк» укладено договір відступлення права вимоги, унаслідок чого право вимоги за вказаними кредитним договором і договором іпотеки перейшло до ПАТ «Артем-Банк».

20 жовтня 2016 року між ПАТ «Артем-банк» і ОСОБА_4 укладено договір відступлення права вимоги, унаслідок чого право вимоги за цим кредитними договором і договором іпотеки перейшло до ОСОБА_4

20 жовтня 2016 року між ОСОБА_4 і ТОВ «Арма Факторинг» укладено договір відступлення права вимоги, унаслідок чого право вимоги за вказаними договорами перейшло до ТОВ «Арма Факторинг».

20 жовтня 2016 року між ТОВ «Арма Факторинг» і ОСОБА_2 укладено договір комісії на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за кредитним договором і договором забезпечення.

20 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 укладено договір відступлення права вимоги, унаслідок чого право вимоги за вказаними кредитним договором і договором іпотеки перейшло до ОСОБА_2 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 червня 2018 року (справа

№ 523/70/17) про визнання припиненим строку дії іпотечного договору, визнання недійсними договорів скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними. В цій частині ухвалено нове судове рішення, яким:

визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 20 жовтня 2016 року, укладений між ПАТ «Артем-Банк» і ОСОБА_4 ;

визнано недійсним договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 20 жовтня 2020 року, укладений між ПАТ «Артем-Банк» і ОСОБА_4 ;

визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 20 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 і ТОВ «Арма Факторинг»;

визнано недійсним договір комісії на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за кредитним договором та договором забезпечення від

20 жовтня 2016 року, укладений між ТОВ «Арма Факторинг» і ОСОБА_2 ;

визнано недійсним договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 20 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 .

В іншій частині рішення залишено без змін.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно спірні нежитлові приміщення 28 листопада 2016 року зареєстровано за

ОСОБА_2 . Підставою реєстрації вказано: договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, виданий 20 жовтня 2016 року; договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, виданий 20 жовтня 2016 року; договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, виданий

20 жовтня 2016 року.

Рішення державного реєстратора прийняте 01 грудня 2016 року.

03 липня 2017 року позивач отримав рішення державного реєстратора про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень № 35955147 на спірні нежитлові приміщення, у зв`язку з тим, що вказане майно з 28 листопада

2016 року зареєстроване за ОСОБА_2 .

Заперечуючи проти заявлених вимог, ОСОБА_2 просив застосувати строк позовної давності.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Надаючи оцінку аргументам касаційної скарги, колегія суддів враховує таке.

Щодо витребування спірного майна

Як передбачено статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі

№ 916/1415/19).

Установлено, що спірні правовідносини виникли щодо майна, яке набуто відповідачем на підставі правочинів, які в подальшому були визнані судом недійсними.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19)).

Судовий захист повинен бути повним і відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала в пункті 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі

№ 910/3009/18 та пункті 50 постанови від 02 лютого 2021 року у справі

№ 925/642/19.

У пунктах 29, 30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року вказано: «Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем,

а не за іншою особою.

Позивач із дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило

у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова

у віндикаційному позові, наприклад, із тих мотивів, що договір, рішення органу влади, певний документ, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними, або що позивач їх не оскаржив.».

Як зазначено вище, для витребування майна закон не вимагає визнавати недійсними договори про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, визнавати незаконним та скасовувати рішення нотаріуса щодо реєстрації права власності за договором іпотеки, а також визнавати недійсним договір купівлі-продажу квартири кінцевому набувачеві.

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна

з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло

з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо;

(б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).

При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало

у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2019 року

у справі № 766/4410/17.

Таким чином, право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник або інший титульний володілець майна і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі.

Предмет доказування у справах за віндикаційним позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Схожої правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від

27 листопада 2019 року у справі № 203/3937/16-ц.

Суди попередніх інстанцій, врахувавши обставини, встановлені у справі

№ 523/70/17, у якій визнано недійсними договір відступлення права вимоги від 20 жовтня 2016 року, укладений між ПАТ «Артем-Банк» і ОСОБА_4 , і від

20 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 і ТОВ «Арма Факторинг»,

а також договір на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за кредитним договором та договором забезпечення від 20 жовтня 2016 року, укладений між ТОВ «Арма Факторинг» і ОСОБА_2 , договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 20 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , правильно виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування спірного нерухомого майна, яке вибуло з його володіння поза його волею, від останнього набувача - ОСОБА_2

є обґрунтованими.

За таких обставин Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про витребування з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 приміщення першого поверху, загальною площею 258,0 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, що розташовані на

АДРЕСА_1 .

Водночас у цьому випадку задоволення віндикаційної позовної вимоги про витребування майна у добросовісного набувача достатньо для реалізації позивачем своїх майнових прав.

За наведених обставин, аргументи касаційної скарги про те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, є необґрунтованим.

Щодо застосування позовної давності

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі

№ 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі,

є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові

з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє

в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку

з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не

є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності

з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ні з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Подібного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду

в постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження

№ 12-128гс19), який неодноразово застосовувався Верховним Судом

у постановах від 28 червня 2023 року у справі № 511/2402/15 (провадження

№ 61-6218св23), від 04 квітня 2024 року у справі № 442/5872/21 (провадження

№ 61-504св23), від 14 травня 2024 року у справі № 711/1406/19 (провадження

№ 61-10876св23) та інші.

Отже, усталеним у практиці Верховного Суду є підхід до застосування статті 261 ЦК України, згідно з якою початок відліку позовної давності у правовідносинах, що регулюються статтею 388 ЦК України, пов`язується із моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суди попередніх інстанцій встановили, що 03 липня 2017 року позивач отримав рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову

у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 35955147 на нежитлові приміщення першого поверху, загальною площею 258,0 кв. м, що розташовані на АДРЕСА_1 . У своєму рішенні державний реєстратор зазначив, що вказане майно з 28 листопада 2016 року зареєстроване за ОСОБА_2

07 липня 2017 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси у справі

№ 523/70/17 за заявою ОСОБА_1 суд наклав арешт на спірні нежилі приміщення, право власності на які зареєстровано за ОСОБА_2 .

Враховуючи порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо, висновки, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від

20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) про те, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права; аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тому Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше, суди дійшли правильного висновку про те, що наведені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що позивач знав про порушення свого права вже 03 липня 2017 року.

Відповідач не довів, що позивач міг і повинен був раніше дізнатися про порушене своє право з боку відповідача ОСОБА_2 .

Тому строк позовної давності у спірних правовідносинах сплив 03 липня

2020 року.

Разом з цим Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті ЦК України, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку

з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). На цьому наголошено

у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22).

Врахувавши те, що позивач дізнався про порушення своїх прав 03 липня

2017 року (іншого сторона відповідача не довела), а також те, що строк позовної давності на час запровадження карантину та воєнного стану продовжено, апеляційний суд правильно вважав, що підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності немає.

Таким чином, встановивши, що позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування майна є обґрунтованими, підстав для застосування позовної давності немає, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що цей позов слід задовольнити.

Аргументи касаційної скарги про те, що позивач дізнався про порушення свого права ще 20 жовтня 2016 року, і саме від цієї дати слід обраховувати позовну давність, є необґрунтованими, оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження цієї обставини сторона відповідача не надала.

Крім того, такі твердження заявника є безпідставними, оскільки як встановили суди, державна реєстрація права власності за ОСОБА_2 проведена

28 листопада 2016 року, а тому раніше цієї дати позивач ніяким чином не міг би дізнатися про своє порушене право ОСОБА_2 .

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених

у касаційній скарзі, також є безпідставними, оскільки висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє

в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови Одеського апеляційного суду від 28 листопада

2024 року - без змін, оскільки підстав для її скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року залишити без змін.

Поновити виконання і дію постанови Одеського апеляційного суду від

28 листопада 2024 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська