ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 500/8791/18

провадження № 61-5908св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І.,

учасники справи:

за первісним позовом

позивач - Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області,

відповідачі: колективне підприємство «Дунайсервіс», ОСОБА_1 ,

за зустрічним позовом

позивач -колективне підприємство «Дунайсервіс»,

відповідач - Старонекрасівська сільська рада Ізмаїльського району Одеської області, правонаступником якої є Саф'янівська сільська рада Ізмаїльського району Одеської області,

третя особа - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Саф'янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області на ухвалу Одеського апеляційного суду від 18 березня 2024 року у складі колегії суддів: Кострицького В. В., Лозко Ю. П., Карташова О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року Старонекрасівська сільська рада Ізмаїльського району Одеської області звернулась до суду з позовом до КП «Дунайсервіс», ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Позов мотивований тим, що з метою дослідження правових підстав використання КП «Дунайсервіс» у своїй господарській діяльності земельної ділянки площею приблизно 0,63 га берегової смуги лівого береги р. Дунай на відмітці 85,6-85,85 км, розташованої на території Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, комісією у складі депутатів зазначеної сільської ради 03 грудня 2018 року було проведено огляд зазначеної земельної ділянки, про що складено відповідний акт. За наслідками вказаних дій встановлена наявність на вказаній земельній ділянці нежитлових приміщень з металоконструкцій, змонтованих на бетонному фундаменті на двох рівнях, орієнтована площа яких по периметру становить 110 кв. м. При цьому, вказані приміщення використовуються КП «Дунайсервіс». Також встановлено, що до берегової смуги прикріплений план кран ПК-81005, що використовується КП «Дунайсервіс» в якості понтону для стоянки несамохідної баржі «Б-1030», яка належить підприємству та використовується для ремонту суден. Директор КП «Дунайсервіс» пояснив, що земельна ділянка використовується на підставі рішення Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 14 грудня 2006 року № 70-V, а проти будівництва в межах виділеної земельної ділянки сільська рада не заперечувала. Проте будь-яких документів на використання земельної ділянки директором КП «Дунайсервіс» надано не було. На цей час побудовані приміщення перебувають у користуванні на праві оренди ОСОБА_1 .

З огляду на відсутність будь-яких дозвільних документів на будівництво нежитлових приміщень, а також правовстановлюючих документів на право користування зазначеною земельною ділянкою, вбачається протиправний, самовільний характер використання відповідачами спірної земельної ділянки.

Просила суд зобов?язати відповідачів власними силами та за власний рахунок звільнити земельну ділянку орієнтовною площею 0,63 гектари берегової смуги лівого берегу ріки Дунай на відмітці 85,6 - 85,85 кілометрі на території Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від наявних на ній металоконструкцій, змонтованих на бетонному фундаменті на двох рівнях, орієнтовна площа яких по першому поверху складає 110 кв.м, а також іншого майна.

У березні 2019 року КП «Дунайсервіс» звернулось до суду з зустріним позовом до Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, третя особа - ОСОБА_1 , про визнання права власності.

Зустрічні позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням за № 70-V від 14 грудня 2006 року сесії Старонекрасівської сільської ради надана згода колективному підприємству «Дунайсервіс» на вибір земельної ділянки на умовах оренди в районі 85,6 - 85,85 кілометрі ріки Дунай для облаштування під`їзного шляху, а також на виділ земельної ділянки загальною площею 0,63 га прибережної смуги на умовах оренди на 49 років. 25 грудня 2006 року підприємство отримало лист Старонекрасівської сільської ради про відсутність заперечень щодо розміщення на вказаній земельній ділянці ремонтної бази. З метою здійснення господарської діяльності у подальшому було отримано дозвіл на початок роботи ремонтної бази, згоду на обладнання дороги та воріт, а також отримано згоду від капітана Ізмаїльського морського порту на закріплення за підприємством необладнаного місця стоянки баржі № 1030, що використовувалась підприємством у виробничих цілях. Наведені обставини свідчать про законний характер господарської діяльності, що здійснюється КП «Дунайсервіс» з використанням спірної земельної ділянки. Проте, не зважаючи на наведене, комісією у складі депутатів Старонекрасівської сільської ради 03 грудня 2018 року складено акт з посиланням на самочинний характер здійсненого КП «Дунайсервіс» будівництва та нібито самовільне зайняття земельної ділянки.

Ураховуючи наведене, правомірним вбачається висновок про те, що збереження з метою подальшої експлуатації самочинно збудованої будівлі не суперечить правам та охоронюваним законним інтересам власника земельної ділянки - територіальної громади. Крім того, відповідно до висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 012/2019 від 28 лютого 2019 року вказана будівля є придатною для експлуатації об?єктом нерухомості, який збудовано у відповідності до вимог нормативних актів та відповідає вимогами існуючим ДБН.

КП «Дунайсервіс» просило суд визнати за ним право власності на нежитлову двоповерхову будівлю загальною площею 123,4 кв.м на земельній ділянці загальною площею 0,63 гектари берегової смуги лівого берегу ріки Дунай на відмітці 85,6 - 85,85 кілометрі на території Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 квітня 2019 року у задоволенні позовних вимог Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області відмовлено. Зустрічні позовні вимоги КП «Дунайсервіс» задоволено.

Визнано право власності КП «Дунайсервіс» на нежитлову двоповерхову будівлю загальною площею 123,4 кв.м на земельній ділянці загальною площею 0,63 га берегової смуги лівого берегу ріки Дунай на відмітці 85,6 - 85,85 кілометрі на території Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що користування земельною ділянкою здійснюється на підставі рішення №70-V від 14 грудня 2006 року сесії Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області про надання згоди КП «Дунайсервіс» на вибір земельної ділянки на умовах оренди в районі 85,6-85,85 кілометрі ріки Дунай для облаштування під`їзного шляху, що у свою чергу визначає наявність приміщень для ведення господарської діяльності. Будівництво вказаного об?єкту проведено за наявності дозволу № 40 Ізмаїльського районного управління Головного управління МНС України в Одеській області від 25 жовтня 2007 року. Узгодженість вказаних робіт підтверджена листом за № 711/8351 від 24 листопада 2008 року ІНФОРМАЦІЯ_1 , за яким надано згоду на обладнання дороги та воріт. Вказані дії пов?язані з отриманням від капітана Ізмаїльського морського порту згоди на закріплення за підприємством місця стоянки баржі №1939, яке використовувалось підприємством у господарській діяльності. Таким чином, суд вважає доведеним законність отримання підприємством земельної ділянки для господарської діяльності на умовах оренди в районі 85,6-85,85 кілометрі ріки Дунай для облаштування під`їзного шляху. За висновком експерта від 28 лютого 2019 року за №012/2019 об?єкт будівництва на земельній ділянці в районі 85,6-85,85 кілометрі ріки Дунай є придатним для експлуатації об?єктом нерухомості, який збудовано у відповідності до вимог нормативних актів та відповідає вимогами існуючих державних будівельних норм.

Отже, посилання представника позивача про визнання споруди самочинним будівництвом є необґрунтованими.

З урахуванням вказаного, за технічним паспортом від 12 вересня 2018 року об?єкт нерухомості визначений як нежитлова будівля загальною площею 123,4 кв. м, в якому на підставі договором оренди № 1 від 01 листопада 2018 року ОСОБА_1 користується нежитловим приміщенням складу № 3 площею 8,4 кв. м на першому поверсі будівлі літ. «А». Між тим вказаний об?єкт нерухомості не є окремим та входить до складу майна підприємства, що у свою чергу є підставою для визнання права власності КП «Дунайсервіс» на нежитлову двоповерхову будівлю загальною площею 123,4 кв. м на земельній ділянці загальною площею 0,63 гектари берегової смуги лівого берегу ріки Дунай на відмітці 85,6 - 85,85 кілометрі на території Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 березня 2023 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 квітня 2019 року.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що 11 грудня 2023 року заступник керівника Одеської обласної прокуратури звернувся до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою. В апеляційній скарзі міститься клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 квітня 2019 року. В обґрунтування поважності причини пропуску строку на апеляційне оскарження зазначає, що обласній прокуратурі про наявність порушення інтересів держави стало відомо 10 листопада 2023 року - під час проведення тимчасового доступу до речей і документів у приміщенні Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області шляхом вилучення належним чином засвідченої копії матеріалів справи № 500/8791/18 в рамках кримінального провадження №0001046, внесеного 19 липня 2023 року до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України. Повний текст судового рішення представнику Старонекрасівської сільської ради не вручався та не направлявся. Відповідно до листа від 22 листопада 2023 року Сафянською сільською радою, яка є правонаступником Старонекрасівської сільської ради повідомлено, що сільська рада не була обізнана про наявність рішення, про вказане сільській раді стало відомо з листа обласної прокуратури. У зв`язку з викладеним прокурор просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 квітня 2019 року.

Передбачений статтею 358 ЦПК України строк є присічним (преклюзивним), який не підлягає поновленню. З його спливом особа втрачає право на апеляційне оскарження безвідносно до поважності причин його пропуску, за винятком випадків неповідомлення особи про розгляд справи та виникнення обставин непереборної сили. Оскаржуване рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області було ухвалено 26 квітня 2019 року ухвалене за участі представника Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, який безпосередньо приймав участь у судовому засіданні 26 квітня 2019 року під час ухвалення оскаржуваного рішення. Тому доводи апеляційної скарги, що підставами для поновлення строку на апеляційне оскарження є та обставина, що Старонекрасівська сільська рада не отримувала копії оскаржуваного рішення, є неприйнятними. В реєстрі оскаржуване рішення опубліковано 03 травня 2019 року, редакція статті 358 ЦПК України була така сама, як і на час ухвалення рішення, Старонекрасівська сільська рада до 12 червня 2020 року зберігала статус юридичної особи, тобто позивач у справі мав право і об`єктивну можливість своєчасно оскаржити рішення до 03 травня 2020 року. При цьому, апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (правонаступник Старонекрасівської сільської ради) подано лише 11 грудня 2023 року, тобто із значним порушенням строку на апеляційне оскарження, передбаченого статтею 354 ЦПК України.

Враховуючи викладене, правову позицію викладену у постановах Верховного Суду у справі № 361/161/13-ц від 06 лютого 2019 року та у справі № 554/9193/19 від 26 жовтня 2022 року, апеляційний суд зробив висновок, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження не підлягає задоволенню, оскільки апеляційна скарга подана після спливу більше ніж чотирьох років з дня складення повного тексту судового рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 квітня 2019 року. В цьому випадку не можуть бути застосовані виключення, передбачені частиною другою статті 358 ЦПК України, оскільки Старонекрасівська сільська рада належним чином повідомлялось про розгляд справи, тим більше представник брав участь під час розгляду справи, а обставин непереборної сили, що могли стати причиною тривалого пропуску строку на апеляційне оскарження, не наведено.

Аргументи учасників справи

17 квітня 2024 року заступник керівника Одеської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Одеського апеляційного суду від 18 березня 2024 року, у якій просив скасувати оскаржену ухвалу та направити справу до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції усупереч статті 131-1 Конституції України, статті 56 ЦПК України, статтям 2, 23,24 Закону України «Про прокуратуру» не враховано, що відповідно до чинного законодавства прокурор є спеціальним суб`єктом, якому Законом надано право звертатися до суду в інтересах держави в особі уповноважених органів.

Захищати інтереси держави у зазначеній справі повинен насамперед відповідний суб`єкт владних повноважень - Саф`янівська (раніше Старонекрасівська) сільська рада Ізмаїльського району Одеської області, оскільки згідно з статтями 83, 122 ЗК України, статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» до повноважень сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, розпорядження землями комунальної власності в межах відповідних територіальних громад. Ураховуючи, що самочинне будівництво знаходиться на території Саф`янівської сільської ради, остання є компетентним суб`єктом владних повноважень щодо захисту вказаних державних інтересів. Разом з цим, Саф`янівською (раніше Старонекрасівською) сільською радою не вжито заходів щодо належного захисту таких інтересів, оскільки нею надана неналежна правова оцінка щодо законності здійснення КП «Дунайсервіс» самочинного будівництва. Старонекрасівська сільська рада фактично самоусунулась від участі у розгляді справи судом, не надала до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області відповіді на відзив щодо позиції КП «Дунайсервіс» та ОСОБА_2 у справі, не вживала заходів щодо отримання рішення суду, тобто неналежним чином здійснювала захист інтересів держави у цій справі, що є підставою для представництва таких інтересів прокурором.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Судом апеляційної інстанції порушено приписи частини третьої статті 354, частини другої статті 358 ЦПК України щодо підстав поновлення строку на апеляційне оскарження.

19 грудня 2024 року заступник керівника Одеської обласної прокуратури надіслав до Верховного Суду клопотання про застосування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 03 червня 2024 року у справі № 183/8338/21, від 09 жовтня 2024 року у справі № 931/322/23.

Зазначив, що прокурор, виконуючи вимоги частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», до звернення до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на судове рішення звертався до відповідача у справі з метою встановлення наявності підстав щодо звернення прокурора з апеляційною скаргою на рішення суду у цій справі. Відповідно до листа від 22 листопада 2023 року Саф`янівською сільською радою, яка є правонаступником Старонекрасівської сільської ради, повідомлено, що сільська рада не була обізнана про наявність рішення, про вказане сільській раді стало відомо з листа обласної прокуратури. З матеріалів справи установлено, що повний текст судового рішення представнику сільської ради не вручався та не направлявся.

З огляду на особливість спірних правовідносин у цій справі, для встановлення наявності підстав щодо звернення прокурора з апеляційною скаргою на рішення суду, мали значення отримання відомостей щодо здійснення захисту інтересів Держави Саф`янівською сільською радою неналежним чином. Крім того, вказані обставини у своїй сукупності становлять виключний випадок, коли прокурор має право здійснювати представництво інтересів держави у суді. Підстави для представництва прокурором інтересів держави (охоплюють у цій справі і суспільні інтереси) у цій справі у суді апеляційної інстанції виникли у останнього з того моменту, коли він дізнався або повинен був дізнатися про невжиття протягом розумного строку уповноваженими органами заходів щодо усунення виявленого у відповідних сферах порушення.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі.

В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені абзацом другим частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у задоволенні клопотання заступника керівника Одеської обласної прокуратури про розгляд справи у судовому засіданні за участі представника офісу Генерального прокурора відмовлено. Справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що:

«правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, як у цій справі, де нібито складне економічне становище перешкоджало відповідачу сплатити державне мито, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, так як і перегляд в порядку нагляду. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків» (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року);

«одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами» (USTIMENKO v. UKRAINE, № 32053/13, § 46, ЄСПЛ, від 29 жовтня 2015 року);

«у декількох попередніх справах, у яких порушувалися доволі схожі процесуальні питання, Суд встановив, що коли строк для оскарження поновлюється після спливу значного періоду часу без жодної потреби у виправленні серйозних судових помилок чи недоліків правосуддя, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Тоді як вирішення питання про будь-яке поновлення строку на оскарження відноситься саме до повноважень національних судів, такі повноваження не є необмеженими. У кожній справі національні суди мають перевірити, чи є підстави для поновлення строку на оскарження виправданими, а також обґрунтувати своє рішення про поновлення строку. У цій справі провадження було відновлено після затримки у шість місяців, що є суттєво меншим періодом, аніж затримки у понад два роки та один рік відповідно у згаданих справах «Пономарьов проти України» та «Устименко проти України». Проте це не означає, що у цій справі для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції ВССУ користувався необмеженою свободою розсуду, розглядаючи питання про відновлення провадження за поданою із запізненням касаційною скаргою заступника прокурора Херсонської області. ВССУ повинен був застосовувати відповідні процесуальні норми згідно з принципом юридичної визначеності. З цього випливає, що ВССУ просто погодився з аргументом заступника прокурора про порушення строку з «поважних причин», оскільки про рішення апеляційного суду Херсонської області від 27 вересня 2011 року він дізнався зі звернення одного з опонентів заявника, поданого до прокуратури 04 квітня 2012 року, і задовольнив його клопотання про поновлення строку. Отже, було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з відсутністю належного обґрунтування щодо відновлення провадження у справі заявника» (SABADASH v. UKRAINE № 28052/13, § 31-34, ЄСПЛ, від 23 липня 2019 року).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 354 ЦПК апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно із частиною третьою статті 354 ЦПК строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті статтею 126 ЦПК України).

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (частина перша статті 127 ЦПК України).

Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили (частина друга статті 358 ЦПК України).

Прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції України).

Представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (частини перша, третя статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

У частині шостій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження: 1) звертатися до суду з позовом (заявою, поданням); 2) вступати у справу, порушену за позовом (заявою, поданням) іншої особи, на будь-якому етапі судового провадження; 3) ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи; 4) брати участь у розгляді справи.

У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. (частини третя статті 56 ЦПК України).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина четверта статті 56 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21) вказано, що «прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суд від 03 червня 2024 року у справі № 183/8338/21 (провадження № 61-198сво24), на яку посилається прокурор, зазначено, що:

«участь прокурора в судовому процесі повинна бути виправданою та лише з підстав, передбачених законом. Представництво інтересів прокурором в цивільному судочинстві слід відрізняти від інституту представництва, тому прокурор не може розглядатися як представник в контексті ситуації, яка описана у запиті, а виступає самостійним суб`єктом та діє на підставі статей 56-57 ЦПК України. У межах підстави участі прокурора у некримінальних провадженнях необхідно розрізняє дві складові: об`єктивну складову, що полягає у наявності порушення законних інтересів держави або загрози порушення інтересів держави, і суб`єктну складову, що передбачає відсутність суб`єкта владних повноважень, який має законодавчо визначену компетенцію подати відповідний позов. У визначених законом випадках прокурор може за своєю ініціативою в інтересах держави в інтересах відповідача вступити у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, зокрема, після ухвалення рішення судом першої інстанції.

Саме бездіяльність відповідача (неподання відзиву, неявка у судове засідання, неподання заяви про перегляд заочного рішення) і свідчать у своїй сукупності про бездіяльність органу державної влади, на який законом покладено обов`язок представлення інтересів держави у відповідних правовідносинах, що становить собою суб`єктивну складову підстави участі прокурора в цивільному судочинстві».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 931/322/23, на яку посилається прокурор, зазначено, що «визнаючи неповажними підстави пропуску строку на апеляційне оскарження та, як наслідок, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах Держави в особі Локачинської селищної ради Волинської області, Волинський апеляційний суд зазначив, зокрема, те, що прокурор представляє інтереси Держави в особі відповідача, а тому на прокурора поширюються усі процесуальні права і обов`язки саме цього відповідача. Верховний Суд не погоджується з таким висновком апеляційного суду, оскільки він суперечить правовій природі конституційного представництва, яке здійснює прокурор і який у жодному випадку не є представником особи, учасника справи, а тому на нього не можуть поширюватися процесуальні права і обов`язки саме цього відповідача. При цьому апеляційна скарга подана в інтересах держави, а не в інтересах селищної ради.

Прокурор вказував, що з огляду на особливість спірних правовідносин у цій справі, для встановлення наявності підстав щодо звернення прокурора з апеляційною скаргою на рішення суду мали значення отримання відомостей щодо здійснення захисту інтересів Держави Локачинською селищною радою неналежним чином. Крім того зазначав, що вказані обставини у своїй сукупності становлять виключний випадок, коли прокурор має право здійснювати представництво інтересів Держави у суді. З урахуванням вказаного наголошував, що підстави для представництва прокурором інтересів держави (охоплюють у цій справі і суспільні інтереси) у цій справі у суді апеляційної інстанції виникли у останнього з того моменту, коли він дізнався або повинен був дізнатися про невжиття протягом розумного строку уповноваженими органами заходів щодо усунення виявленого у відповідних сферах порушення.

При вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, апеляційному суду слід виходити із виконання прокурором вимог конституційного, а не процесуального представництва прокурором інтересів держави. Необхідно при цьому встановити причини пропуску строку на апеляційне оскарження й навести саме відповідні правові мотиви, а не ті, які були наведені».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2020 року у справі № 296/3261/17 зазначено, що «виходячи з аналізу частини другої статті 358 ЦПК України у разі подання апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, особа, яка подає скаргу має довести, а апеляційний суд перевірити наявність випадків передбачених пунктами 1-2 вказаної норми».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 301/2320/15-ц зазначено, що з огляду на імперативний характер частини другої статті 358 ЦПК України та присічність річного строку, визначеного вказаною процесуальною нормою, який поновленню не підлягає, суд позбавлений за таких обставин можливості оцінювати поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, а тому у суду апеляційної інстанції були відсутні правові підстави для з`ясування поважності причин пропуску, поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою вказаної особи, поданою після спливу річного строку з дня постановлення оскаржуваного рішення».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18 (провадження № 14-29цс24) зазначено, що особа, не повідомлена про розгляд справи (пункт 1 частини другої статті 358 ЦПК України), - це особа, яку не сповістили про наявність судового провадження і яка, відповідно, не знала/не могла знати про розгляд справи.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2025 року у справі № 190/1598/22 (провадження № 61-12383сво23) вказано:

«об`єднана палата звертає увагу на те, що згідно з частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва; у разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу, прокурор зобов`язаний попередньо до звернення до суду повідомити відповідну особу.

Отже, поновлення прокурору строку на апеляційне оскарження судового рішення здійснюється у тому самому процесуальному порядку, що й стороні у справі, мотивуючи це.

Таким чином, у справі, яка переглядається Верховним Судом, суд апеляційної інстанції зробив передчасний висновок про поновлення строку на апеляційне оскарження, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції.

Подібні правові висновки також викладено Верховним Судом у постановах: від 06 грудня 2023 року у справі № 200/13452/18, провадження № 61-8954св23; від 10 квітня 2024 року у справі № 2-2452/11, провадження № 61-15972св23».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що:

рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 квітня 2019 року у задоволенні позовних вимог Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області відмовлено. Зустрічні позовні вимоги КП «Дунайсервіс» задоволено;

учасники справи, зокрема Старонекрасівська сільська рада, рішення суду першої інстанції не оскаржували. Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 квітня 2019 року Старонекрасівській сільській раді не надсилалось, із заявою про видачу такого рішення сільська рада не зверталась;

11 грудня 2023 року засобами поштового зв`язку заступник керівника Одеської обласної прокуратури подав до Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 квітня 2019 року та просив поновити строк на апеляційне оскарження. Як на поважність причин пропуску строку вказував, що обласній прокуратурі про наявність порушення інтересів держави стало відомо 10 листопада 2023 року - під час проведення тимчасового доступу до речей і документів у приміщенні Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області шляхом вилучення належним чином засвідчених матеріалів справи в рамках кримінального провадження № 0001046. У листі від 22 листопада 2023 року Саф`янівською сільською радою повідомлено, що сільська рада не була обізнана про наявність судового рішення, ухваленого 26 квітня 2019 року, про що їй стало відомо з листа обласної прокуратури. Водночас, матеріали справи не містять доказів вручення сільській раді копії судового рішення, тоді як оприлюднення судового рішення в ЄДРСР є лише правом заявника та не скасовує обов`язок суду вчасно направляти судові рішення. Вважає, що ураховуючи наявність законодавчої підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження, вказаний строк необхідно поновлювати з моменту ознайомлення прокурора з матеріалами справи (а. с. 120-137);

апеляційний суд врахував, що передбачений статтею 358 ЦПК України строк є присічним, який не підлягає поновленню. З його спливом особа втрачає право на апеляційне оскарження безвідносно до поважності причин його пропуску, за винятком випадків неповідомлення особи про розгляд справи та виникнення обставин непереборної сили;

апеляційний суд встановив, що Старонекрасівська сільська рада належним чином повідомлялось про розгляд справи, брала участь у справі, оскаржуване рішення ухвалено 26 квітня 2019 року за участі її представника, а апеляційну скаргу заступник керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (правонаступник Старонекрасівської сільської ради) подав лише 11 грудня 2023 року; обставин непереборної сили, що могли стати причиною тривалого пропуску строку на апеляційне оскарження, прокурором не наведено;

колегія суддів враховує, що поновлення прокурору строку на апеляційне оскарження судового рішення здійснюється у тому самому процесуальному порядку, що й стороні у справі. Прокурор наведені апеляційним судом обставини не заперечував, вказував, що саме Старонекрасівська сільська рада Ізмаїльського району Одеської області є уповноваженим органом на представництво інтересів держави у спірних відносинах.

За таких обставин апеляційний суд зробив правильний висновок про застосування частини другої статті 358 ЦПК України, яка є підставою відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Касаційний суд акцентує увагу, що доводи прокурора про те, що Старонекрасівська сільська рада не отримувала копії оскаржуваного рішення, неналежним чином здійснювала захист інтересів держави у цій справі, прокурор є спеціальним суб`єктом, якому законом надано право звертатися до суду в інтересах держави в особі уповноважених органів, необхідність встановлення наявності підстав щодо звернення прокурора з апеляційною скаргою на рішення суду у цій справі, виникнення підстав для представництва прокурором інтересів держави з того моменту, коли він дізнався або повинен був дізнатися про невжиття протягом розумного строку уповноваженими органами заходів щодо усунення виявленого у відповідних сферах порушення, є обґрунтуванням підстав для представництва інтересів держави прокурором та могли б бути оцінені судом як поважні причини пропуску відповідного строку, але не є підставами поновлення прокурору строку на апеляційне оскарження та прийняття апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

Тому Верховний Суд відхиляє посилання прокурора на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 03 червня 2024 року у справі № 183/8338/21, від 09 жовтня 2024 року у справі № 931/322/23, оскільки наведені в них висновки не свідчать про непоширення на прокурора, якому законом надано право звертатися до суду в інтересах держави, вимог частини другої статті 358 ЦПК України, за умови, що інтереси держави у судовому процесі представляв уповноважений орган.

Як наслідок оскаржену ухвалу апеляційного суду належить залишити без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстави для висновку, що ухвала апеляційного суду постановлена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвала апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 406, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського апеляційного суду від 18 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко