Справа № 353/55/25
Провадження № 2/353/135/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 рокум.Тлумач

Тлумацький районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючої - судді Луковкіної У.Ю.,

з участю: секретаря судових засідань - Мороз М.І.,

представника позивача-відповідача ОСОБА_1 адвоката Щадей Н.В.,

представника відповідачки-позивача ОСОБА_2 адвоката Голуба Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тлумачі в порядку загального позовного провадження об`єднану цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою власністю, -

В С Т А Н О В И В:

23.01.2025 року представник - адвокат Щадей Н.В., яка діяла в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати за позивачем, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2500 га (кадастровий номер: :13:044:0017), призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Також просила стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати. Зазначила, що спірне нерухоме майно було придбане та набуте ОСОБА_2 за час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , а тому воно підлягає поділу, як спільне сумісне майно подружжя.

23.01.2025 року ухвалою судді Тлумацького районного суду Івано-Франківської області позовну заяву було залишено без руху та надано термін для усунення недоліків.

30.01.2025 року від представника позивача на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків, у зв`язку з чим ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 03.02.2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Крім цього, даною ухвалою було встановлено відповідачці п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання нею відзиву на позовну заяву та роз`яснено право пред`явити зустрічний позов.

28.02.2025 року представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Голуб Г.С. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому виклав свої заперечення щодо позову та просив в задоволенні позову відмовити. Зокрема зазначив, що під час перебування сторін у шлюбі, 10.07.2015 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 . 21.07.2015 року ОСОБА_2 , з метою обслуговування вищевказаного житлового будинку, набула у власність земельну ділянку, на якій він знаходиться, площею 0,2500 га, кадастровий номер :13:044:0017. Вищевказане домоволодіння придбане ОСОБА_2 за власні кошти, які вона отримала у дар від матері ОСОБА_4 . Зокрема, її мати ОСОБА_4 з 2009 року проживала та працювала в Іспанії та надсилала доньці кошти через систему грошових переказів «Western Union», в т.ч. для придбання спірного будинку та землі під ним. Саме перед купівлею домоволодіння велика сума грошей була передана ОСОБА_2 . Також ОСОБА_2 разом з матір`ю власними зусиллями та за власні кошти утримують придбане домоволодіння, тоді як ОСОБА_1 практично ніколи ніде не працював, жодних коштів у домоволодіння не вкладав, не брав та не бере участі у його утриманні. Їх сім`я жила за кошти ОСОБА_4 та у її квартирі в м. Івано-Франківську.

Також 28.02.2025 року представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Голуб Г.С. подав від імені своєї довірительки зустрічну позовну заяву по даній справі до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою власністю. Зокрема просив визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями, розташованими по АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,2500 га (кадастровий номер: :13:044:0017), призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Також просив вирішити питання судових витрат. Зазначив, що відповідачка ОСОБА_2 придбала домоволодіння за власні кошти, які їй подарувала матір ОСОБА_4 . У зв`язку з придбанням житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, ОСОБА_2 також набула у власність земельну ділянку для обслуговування вказаного домоволодіння. Ствердив, що матір надсилала ОСОБА_2 кошти з-за кордону через грошові перекази «Western Union». Також ОСОБА_2 разом з матір`ю за власні кошти утримує придбане домоволодіння, оплачує комунальні послуги, підтримує його належний стан. Позивач ОСОБА_1 практично ніколи ніде не працював, коштів у спірне домоволодіння не вкладав, не приймав участі у його утриманні, сім`я жила на кошти матері ОСОБА_2 та у її квартирі в м. Івано-Франківську. Вважає, що джерелом набуття спірного майна у власність були не спільні кошти та спільна праця, а власні кошти ОСОБА_2 , а тому за нею слід визнати право особистої власності на спірне нерухоме майно. Також просив вирішити питання судових витрат.

03.03.2025 року представник позивача-відповідача ОСОБА_1 адвокат Щадей Н.В. подала до суду клопотання про долучення додаткових доказів на підтвердження розірвання шлюбу між сторонами та зареєстрованого за ОСОБА_2 права власності на спірне нерухоме майно.

06.05.2025 року представник відповідачки-позивачки ОСОБА_2 адвокат Голуб Г.С. подав до суду клопотання про долучення додаткових доказів, а саме звітів про оцінку спірного нерухомого майна.

22.05.2025 року ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області було прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою власністю до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Також вказаною ухвалою було встановлено відповідачу за зустрічним позовом п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на зустрічну позовну заяву.

05.06.2025 року представник позивача-відповідача ОСОБА_1 адвокат Щадей Н.В. подала до суду відзив на зустрічний позов, в якому просила в задоволенні зустрічного позову відмовити та задовольнити первісний позов. Зазначила, що стороною відповідача-позивача не спростовано презумпцію спільності спірного майна. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Сторона відповідача-позивача не надала суду копії відповідних договорів. Крім цього ОСОБА_1 відомо, що кошти, які перераховувала ОСОБА_5 , були спрямовані на погашення ОСОБА_2 кредитних зобов`язань її матері за придбану квартиру в м. Івано-Франківську. Ці кошти не були подарунком, як і не були особистою власністю ОСОБА_2 . У матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт придбання житлового будинку саме за рахунок грошових коштів, отриманих від ОСОБА_5 , чи інших особистих коштів ОСОБА_2 . Надана виписка з банківського рахунку «Western Union» ОСОБА_5 підтверджує виключно факт перерахування нею грошових коштів ОСОБА_2 , а не потреби, на які вони були витрачені. Відповідно до змісту договору купівлі-продажу ОСОБА_1 надав свою згоду на його укладення. Наведене свідчить про те, що спірне домоволодіння було придбане за рахунок спільних коштів подружжя у спільну сумісну власність, а тому підлягає поділу у загальному порядку.

11.06.2025 року представник відповідачки-позивачки ОСОБА_2 адвокат Голуб Г.С. подав до суду відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якому підтримав зустрічні позовні вимоги та просив зустрічну позовну заяву задовольнити. Зокрема зазначив, що придбані житловий будинок та присадибна ділянка, є особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки були придбані за її власні (особисті) кошти, які їй пересилались у дар на протязі багатьох років матір`ю ОСОБА_5 з Іспанії. А отже, відповідно до наведених у відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву позицій Верховного Суду, таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя.

Крім цього 11.06.2025 року представник відповідачки-позивачки ОСОБА_2 адвокат Голуб Г.С. подав до суду клопотання про виклик свідка ОСОБА_5 для допиту в судовому засіданні.

02.07.2025 року представник позивача-відповідача ОСОБА_1 адвокат Щадей Н.В. також подала клопотання про виклик свідків для допиту в судовому засіданні, а саме: ОСОБА_6 та ОСОБА_7

07.07.2025 року представник відповідачки-позивачки ОСОБА_2 адвокат Голуб Г.С. подав до суду клопотання про долучення доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 та її мати ОСОБА_5 регулярно та самостійно, без участі ОСОБА_1 , здійснювали оплату витрат на утримання майна та комунальних платежів.

Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 08.07.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначену справу до судового розгляду. Також вказаною ухвалою суду задоволено клопотання сторін про долучення доказів та виклик свідків. Крім цього сторонам було встановлено п`ятиденний строк, з дня отримання даної ухвали, для подання відповіді на відзив за первісним позовом та зустрічним позовом, а також п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив за первісним позовом та зустрічним позовом для подання заперечення.

12.08.2025 року представник позивача-відповідача ОСОБА_1 адвокат Щадей Н.В. подала до суду додаткові пояснення, в яких зазначила, що у разі якщо на земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного суду від 09.12.2015 року по справі № 6-814цс15, від 24.04.2019 року по справі № 2-3392/11, від 25.02.2019 року по справі № 199/2099/17, від 20.01.2021 року по справі № 318/1274/18.

13.11.2025 року представник позивача-відповідача ОСОБА_1 адвокат Щадей Н.В. подала до суду письмову заяву з доданими до неї доказами на підтвердження понесених позивачем-відповідачем ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000,0 грн. та просила стягнути ці витрати з відповідачки-позивачки ОСОБА_2 на користь позивача-відповідача ОСОБА_1 .

Позивач-відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Представник позивача-відповідача ОСОБА_1 адвокат Щадей Н.В. в судовому засіданні первісний позов підтримала, просила його задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Підтримала раніше подані додаткові пояснення. Зазначила, що будинок був придбаний сторонами під час перебування у шлюбі, хоча й зареєстрований за відповідачкою-позивачкою ОСОБА_2 . На підставі виданого свідоцтва про право власності на будинок ОСОБА_2 було оформлено і право власності на земельну ділянку, яка є предметом даного позову. Право спільної сумісної власності подружжя презюмується. В той же час відповідачкою-позивачкою ОСОБА_2 не доведено її право на особисту власність. Вважає неспроможними твердження представника ОСОБА_2 про те, що кошти на придбання будинку в сумі 6000,0 доларів США були їй подаровані, оскільки згідно з нормами ЦК України, дарування валютних цінностей на суму понад 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян підлягає обов`язковому письмовому та нотаріальному оформленню. Зазначила, що наявність квитанцій за оплату комунальних послуг не є доказом того, що саме вона здійснювала платежі, оскільки при сплаті комунальних послуг квитанції оформляються на титульного власника майна. Просила зауважити, що при оплаті деяких комунальних платежів в банківській установі на території України ОСОБА_2 в цей же час перебувала за кордоном. Отже всі витрати по придбанню майна, його утриманню, ремонту, тощо, сторони здійснювали разом, оскільки перебували у шлюбі. Ствердила, що позиція представника відповідачки-позивачки ОСОБА_2 адвоката Голуба Г.С. щодо того, що житловий будинок перестав існувати у зв`язку з проведенням його реконструкції без дозвільних документів, є суперечливою. Тому, що він одночасно стверджує, що будинок не існує як юридичних об`єкт, оскільки, на його думку, він є будівельними матеріалами, проте в той же час просить суд визнати право на цей же житловий будинок особистою власністю ОСОБА_2 .

Відповідачка-позивачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, причин неявки суду не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.

Представник відповідачки-позивачки ОСОБА_2 адвокат Голуб Г.С. в судовому засіданні просив в задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити зустрічний позов. Підтримав раніше поданий відзив на позовну заяву. Ствердив, що будинок був придбаний за кошти ОСОБА_2 , які їй подарувала її матір ОСОБА_5 , яка в свою чергу з 2009 року по 2023 рік працювала в Іспанії. Після придбання будинку ОСОБА_2 безоплатно приватизувала земельну ділянку, призначену для обслуговування цього ж будинку. Оскільки будь-яких доказів про те, що ОСОБА_1 працював та отримував кошти немає, тому він апріорі не міг брати участь у придбанні будинку. Вважає, що після реконструкції будинку, на яку не було оформлено дозвільних документів, будинок перестав існувати, а тому його не можна ділити та визнавати на нього право власності. Вважає покази свідків, які ствердили про придбання будинку та проведення ремонтних робіт силами і коштами обох з подружжя такими, що не можуть бути взяті судом до уваги.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні ствердила, що вона є матір`ю відповідачки-позивачки ОСОБА_2 . Зазначила, що вона протягом 21 року перебувала за межами державного кордону. Вважає, що спірне домоволодіння було придбане за її кошти, але було оформлено на її доньку ОСОБА_2 , оскільки вона перебувала за кордоном. У період з 2002 року по 2023 рік вона передавала доньці грошові кошти. ОСОБА_1 ніде не працював, однак, коли народився старший син ОСОБА_8 , то він сидів з ним декреті та доглядав його. В цей час її донька вчилась в інституті. Її донька разом з чоловіком проживали в м. Івано-Франківську та допустили заборгованість по комунальних послугах, в т.ч. і в с. Олеша. ОСОБА_1 в с. ОСОБА_9 ніколи не проживав, тільки під час «ковіду». Домоволодіння було придбане за 6000,0 доларів США, які вона передала доньці автобусом із-за кордону. Придбаний будинок був старим та потребував ремонту, у зв`язку з чим наймались майстри. У вересні 2022 року її донька виїхала за кордон. В цей період зять сидів з дітьми. Квартиру в м. Івано-Франківську вона взяла у кредит (з 2006 року на 10 років), який сплатила за 5 років. Ствердила, що вона передавала доньці грошові кошти на потреби сім`ї, в т.ч. шляхом грошових переказів через «Western Union». Коли донька виїхала за кордон, то кошти вона передавала зятю. В тому числі передавала грошові кошти автобусом з-за кордону для сплати кредиту за свою квартиру в м. Івано-Франківську.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні ствердив, що він є батьком ОСОБА_1 (позивача-відповідача). Показав, що його син постійно працював з 2004 року по 2009 рік, займався туризмом. З 2009 року по 2012 рік його син сидів з старшим сином в "декреті", бо ОСОБА_2 навчалась. Вечорами син таксував. З 2012 по 2015 роки син працював охоронцем в охоронній фірмі, а також клав бруківку в м. Івано-Франківську. В 2015 році син просив у нього 2500,0 доларів США, бо вони з дружиною хотіли купити хату в с. Олеша. Також 1500,0 доларів США у них залишилось після весілля. Придбана ними хата була стара та потребувала ремонту. Ремонт в придбаній хаті він з сином робили самостійно та своїми силами, залучали родичів. При цьому у 2015 році його син з сім`єю поїхали на відпочинок на море в сел. Затока. В 2017 році він з сином їздив до Польщі на заробітки. В 2018 році син та невістка працювали на птахофабриці за кордоном. У період з липня по серпень 2019 року та з січня по червень 2022 року син перебував на сезонних заробітках до Німеччині. На даний час син проходить службу в складі Збройних Сил України та перебуває на війні. Також на придбання будинку, якусь частину коштів надавали ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 (сваха). Також брали кредит на вікна. Для погашення кредиту їхали з сином за кордон на заробітки. У будинку було зроблено ремонт за кошти, які заробив син. Про будь-які позичені кошти його сином йому не відомо. Ствердив, що капітальний ремонт будинку ще не закінчений.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні ствердила, що ОСОБА_1 (позивача-відповідача) є її рідним племінником, а також вона є хресною мамою його старшого сина. Показала, що в 2019 році ОСОБА_2 (відповідачка-позивачка) попросила взяти кредит на 22000,0 грн. в АТ «ПриватБанк», оскільки треба було поміняти вікна в будинку. В с. ОСОБА_13 на той час не проживала, бо була вагітна. А тому вона доглядала за їх господарством в с. Олеша. Ствердила, що ОСОБА_1 працював у турагентстві, доглядав за новонародженим старшим сином, їздив працювати за кордон, а також працював в с. Гута. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом вибирали хату в с. Олеша та придбали старий будинок, який потребував ремонту. Ремонт у будинку робив ОСОБА_1 з братом та іншими родичами. Знає, що ОСОБА_1 спочатку працював у туристичній фірмі, потім сидів з дитиною, працював на охороні в с. Микуличин, на спиртзаводі (приблизно 2009-2010 роках), в 2019 році був за кордоном (в Німеччині та Польщі). Зазначила, що вона перебуває у добрих відносинах з сторонами, є їхньою кумою. У 2017-2018 роках сторони їхали за кордон на заробітки. Весною 2019 року ОСОБА_2 на її картку взяла кредит в сумі 20000,0 грн. на двері та вікна до будинку. Хто саме здійснював погашення кредиту не знає. Оскільки залишок заборгованості складав 1500,0 грн., влітку 2019 року вона звернулась до матері ОСОБА_2 ОСОБА_5 , однак вона відмовилась погасити заборгованість та відправила її до матері ОСОБА_1 . Їй відомо, що ОСОБА_1 перебував на заробітках у Польщі близько 4 разів та у Німеччині 2-3 рази. При цьому з Польщі повертався скоро, оскільки необхідно було доглядати господарство, годувати свиней, курей, качок, гусей, собак. ОСОБА_1 постійно підзаробляв в селі та збирав гроші. З 2009 року сторони по справі разом приїжджали обробляти город в с. Олеша, тоді як жити у матері в м. Івано-Франківську.

Заслухавши учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши дані, що містяться в письмових доказах по справі, суд вважає, що первісний позов підлягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити, з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключен із цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту(постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)).

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначено ст. 70 СК України.

Так у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України). Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

З метою розгляду справи про поділ майна подружжя, суду необхідно встановити обсяг спільного майна подружжя, які вони набули у шлюбі та яке підлягає поділу між членами подружжя. При цьому наявність майна та його правовий статус має бути підверджено належними та допустимими доказами.

Судом встановлено, що 14.08.2008 року сторони зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 1162, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (Том 1 а.с. 76 зворот). 24.09.2024 року рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, що набрало законної сили 25.10.2024 року, шлюб між сторонами було розірвано (Том 1 а.с. 86 зворот 88 зворот).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 10.07.2015 року та копії витягу про державну реєстрацію прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.07.2015 року ОСОБА_2 (відповідачка-позивачка) придбала житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в цілому загальною площею 42,6 кв.м, що розташований по АДРЕСА_1 , розміщений на земельній ділянці призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га кадастровий номер: :13:044:0017 (Том 1 а.с. 7-10). Відповідно до інформацій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 18.02.2025 року за ОСОБА_2 (відповідачка-позивачка) 10.07.2015 року зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями загальною площею 42,6 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_1 . При цьому підставою внесення запису зазначено "рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 10.07.2015 року, видавник: приватний нотаріус Тлумацького нотаріального округу Водославська Н.В.", а документами, подані для державної реєстрації зазначено "договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 10.07.2015 року; видавник: приватний нотаріус Тлумацького нотаріального округу Водославська Н.В." (Том 1 а.с. 89-89 зворот).

Відповідно до інформацій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 18.02.2025 року за ОСОБА_2 (відповідачка-позивачка) 21.07.2015 року зареєстровано право власності на земельну ділянку призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га, кадастровий номер: :13:044:0017, що розташована по АДРЕСА_1 . При цьому підставою внесення запису зазначено "рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 21.07.2015 року ( з відкриттям розділу), ОСОБА_14 , Реєстраційна служба Тлумацького районного управління юстиції Івано-Франківської області", а документами, подані для державної реєстрації зазначено "свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 21.07.2015 року; видавник: Державний реєстратор Григор`єв" (Том 1 а.с. 89).

Частиною 1 ст. 377 ЦК України, яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу, було передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Також аналогічна за змістом норма була передбачена і ч. 1 ст. 120 ЗК України, яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу, а саме: у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Отже, з врахуванням вищенаведеного, судом встановлено, що у порядку ч. 1 ст. 15, чч. 1, 7 ст. 16, ч. 1 ст. 18, п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції станом на 01.07.2015 року, державним реєстратором Реєстраційної служби Тлумацького районного управління юстиції Івано-Франківської області Григор`євим О.П. 21.07.2015 року було видано ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на нерухоме майно земельну ділянку, а інформацію про набуте нею речове право було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Суд звертає увагу на те, що відповідачкою-позивачкою та її представником не було надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що спірна земельна ділянка була передана їй безоплатно у користування або одержана нею внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, що позбавляє суд можливості визначити спірну земельну ділянку особистою власністю дружини.

Як зазначено в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до звіту про оцінку майна від 24.03.2025 року ринкова вартість спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 , становить 96000,0 грн. (Том 1 а.с. 136-138). Також відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 24.03.2025 року оціночна вартість спірної земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої по АДРЕСА_1 з кадастровим номером: :13:044:0017, становить 125000,0 грн. (Том1 а.с. 134-135). Вартість вищезазначеного нерухомого майна сторонами не заперечувалась.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Згідно з пунктами 22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України, відповідно до чч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК України.

При цьому суд враховує правові позиції Верховного Суду з аналогічних спорів, в яких Верховний Суд роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Судом враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Отже, враховуючи вищенаведене, судом встановлено, що вищевказане нерухоме майно (житловий будинок з господарськими спорудами та земельна ділянка) є об`єктами права спільної сумісної власності позивача-відповідача і відповідачки-позивачки (колишнього подружжя), оскільки воно було набуто відповідачкою-позивачкою під час перебування у шлюбі з позивачем-відповідачем.

Також під час розгляду справи судом не здобуто належних, достовірних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що спірне нерухоме майно набуте відповідачкою-позивачкою за її власні кошти та є її особистою приватною власністю.

Зокрема, представник відповідачки-позивачки посилався на те, що спірне домоволодіння було придбане за власні кошти відповідачки-позивачки, які остання отримала з-за кордону від матері ОСОБА_4 , шляхом грошових переказів через «Western Union».

Відповідно до копії свідоцтва про народження відповідачки-позивачки ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками є ОСОБА_16 та ОСОБА_5 (Том 1 а.с. 77).

З долученої виписки з системи грошових переказів «Western Union» вбачається, що у період з 27.10.2014 року по 01.04.2022 року « ОСОБА_17 » здійснювала грошові перекази на ім`я « ОСОБА_18 ». При цьому вказана виписка складена на іноземній мові та долучена до справи без офіційного перекладу на державну українську мову, що позбавляє суд можливості в повній мірі дослідити її зміст (Том 1 а.с. 81). В свою чергу, суд звертає увагу на те, що спірне домоволодіння було придбане 10.07.2015 року. Відповідно до вищевказаної виписки у період з 27.10.2014 року по 27.06.2015 року відповідачці-позивачці було переказано шість платежів на різні суми коштів в загальному розмірі 4623,10 Євро. Зокрема відповідачкою-позивачкою та її представником не доведено, яку саме частину особистих грошових коштів було надано відповідачкою-позивачкою на придбання спірного домоволодіння та що саме ця сума коштів перевищує розмір внесених нею грошових коштів на придбання житла. Крім цього, суд звертає увагу на те, що наявність у відповідачки-позивачки особистих грошових коштів на момент придбання домоволодіння не доводить той факт, що такі були витрачені саме на придбання спірного домоволодіння. Тобто відповідачкою-позивачкою та її представником не було надано суду будь-яких належних, достовірних та допустимих доказів, які б свідчили, що вищевказані кошти були спрямовані відповідачкою-позивачкою саме на придбання спірного домоволодіння. При цьому свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні стверджувала, що передавала кошти доньці ОСОБА_2 для утримання її сім`ї, на сплату платежів по кредиту за придбання ОСОБА_5 квартири в м. Івано-Франківську та на купівлю будинку в с. Олеша.

До цього ж відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже законодавцем імперативно закріплено, що майно є особистою приватною власністю одного з подружжя за умови набуття його на підставі договору дарування.

Проте відповідачка-позивачка та її представник не надали суду будь-яких письмових договорів, які б свідчили про те, що ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 грошові кошти, які в подальшому, зі слів сторони відповідачки-позивачки, були спрямовані на придбання спірного домоволодіння.

Суд критично відноситься до показань свідка ОСОБА_5 в частині передачі нею ОСОБА_2 коштів на придбання спірного домоволодіння, в т.ч. шляхом відправлення коштів автобусом з-за кордону, оскільки вказані обставини не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. До цього ж свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні стверджувала, що кошти, які вона направляла доньці ОСОБА_2 (відповідачка-позивачка), шляхом грошових переказів через «Western Union», були передані їй саме на потреби сім`ї. При цьому суд звертає увагу на те, що свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ствердили, що спірне домоволодіння було придбане сторонами у шлюбі за кошти, які були отримані сторонами з різних джерел (з весілля, з заробітків, тощо), а ремонт домоволодіння було здійснено власними зусиллями та за допомогою родичів.

Також суд не приймає до уваги долучені представником відповідачки-позивачки копії квитанцій про сплату комунальних послуг та договорів про реструктуризацію заборгованості. Зокрема, деякі з них стосуються нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_2 , яке не є предметом поділу по даній справі. При цьому факт сплати ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (відповідачка-позивачка) комунальних послуг за адресою споживання: АДРЕСА_1 , не є безумовною підставою для визнання за відповідачкою-позивачкою права особистої приватної власності на спірне нерухоме майно (Том 1 а.с. 188-203 зворот) .

Крім цього відповідно до п. 24 договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 10.07.2015 року вбачається, що купівля спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами вчиняється за згодою чоловіка покупця ОСОБА_2 ОСОБА_1 (позивач-відповідач), що підтверджується заявою, справжність підпису на якій посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Тлумацького районного округу Івано-Франківської області Водославською Н.В. 10.07.2015 року за реєстровим № 532.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що закріплена у постанові від 03.06.2024 року у справі №712/3590/22, наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. Якщо другий з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо в договорі купівлі-продажу майна, який вчинено другим із подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Також суд вважає неспроможними доводи представника відповідачки-позивачки ОСОБА_2 адвоката Голуба Г.С. про те, що житловий будинок не підлягає поділу, оскільки була проведена його реконструкція без оформлення належних дозволів та документів, що в свою чергу тягне виключення цього будинку з переліку об`єктів нерухомості. Так ні ним, ні ОСОБА_2 , ні учасниками по справі не була надано суду доказів того, що була проведена реконструкція будинку. В свою чергу свідки в судовому засіданні стверджували, що після придбання будинку сторони по справі розпочали його ремонт, який був не завершений. В свою чергу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 18.02.2025 року за ОСОБА_2 (відповідачка-позивачка) зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями загальною площею 42,6 кв.м., що розташовані по АДРЕСА_1 , тобто інформація про цей об`єкт нерухомості з реєстру не виключена.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 7 ст. 81 ЦПК України встановлено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши матеріали справи, вимоги чинного законодавства України, враховуючи те, що спірне нерухоме майно, а саме: житловий будинок площею 42,6 кв.м з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,2500 га, розташована по АДРЕСА_1 з кадастровим номером: :13:044:0017, на якій розташоване вищевказана не домоволодіння, є об`єктами спільної сумісної власності позивача-відповідача та відповідачки-позивачки (колишнього подружжя), оскільки вони були набуті відповідачкою-позивачкою під час перебування у шлюбі з позивачем-відповідачем, суд дійшов до висновку, що позов про поділ спільного майна подружжя є обґрунтованим і підлягає до задоволення.

А саме, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя слід визнати за позивачем-відповідачем та відповідачкою-позивачкою в рівних долях, по 1/2 частині за кожним, право особистої приватної власності на: житловий будинок площею 42,6 кв.м з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,2500 га, розташованупо АДРЕСА_1 з кадастровим номером: :13:044:0017.

Також, враховуючи вищевикладене, проаналізувавши матеріали справи, вимоги чинного законодавства України, беручи до уваги те, що зустрічні позовні вимоги не підтверджені належними, достовірними та допустимими доказами, суд дійшов до висновку, що в задоволенні зустрічного позову про визнання спірного нерухомого майна особистою власністю ОСОБА_2 слід відмовити.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача;у разі відмови в позові - на позивача;у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, становить1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).

Судом встановлено, що при подачі первісного позову ОСОБА_1 була зазначена ціна позову - 132211,88 грн., у зв`язку з чим позивачем-відповідачем було сплачено судовий збір з розрахунку 1 відсоток ціни позову із застосуванням коефіцієнту 0,8, а саме в сумі 1058,0 грн., що підтверджується квитанцією № 9508-2922-7342-9474 від 22.01.2025 року (Том 1 а.с. 15).

В свою чергу, при подачі зустрічного позову ОСОБА_2 була зазначена ціна позову - 264423,76 грн., у зв`язку з чим відповідачкою-позивачкою було сплачено судовий збір з розрахунку 1 відсоток ціни позову із застосуванням коефіцієнту 0,8, а саме в сумі 2115,40 грн., що підтверджується квитанцією № 6864-1811-5805-9690 від 27.02.2025 року (Том 1 а.с. 84).

В ході розгляду справи представником позивача-відповідача було долучено докази на підтвердження вартості спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 та спірної земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої по АДРЕСА_1 з кадастровим номером: :13:044:0017, загальна вартість яких становить 221000,0 грн. (Том 1 а.с. 134-138). Вартість вищезазначеного нерухомого майна сторонами не заперечувалась.

Отже розмір судового збору, який підлягав до сплати ОСОБА_1 , з розрахунку 1/2 частини від вартості спірного майна (221000,0 грн. / 2 = 110500,0 грн), становив 968,96 грн. (1211,20 грн. мінімальний розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб х коефіцієнт 0,8). Водночас розмір судового збору, який підлягав до сплати ОСОБА_2 становив 1768,0 грн.(221000,0 грн. х 1% х коефіцієнт 0,8 = 1768,0 грн).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Станом на день розгляду справи такого клопотання від сторін до суду не надходило.

Отже при такому вирішенні первісного позову з відповідачки-позивачки ОСОБА_2 слід стягнути на користь позивача-відповідача ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору, а саме в сумі 968,96 грн. Крім цього, враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову, понесені відповідачкою-позивачкою судові витрати по сплаті судового збору, слід покласти на її рахунок.

Також відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Частиною 5 ст. 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд звертає увагу на постанову Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20), в якій вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

На підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача-відповідача було додано копії договору про надання правничої допомоги № 2024/12-4 від 04.12.2024 року, Додаток № 1 до договору про надання правничої допомоги № 2024/12-4 від 04.12.2024 року, квитанції про виконання платіжної інструкції № 211491657.1:WEB від 04.11.2025 року відповідно до яких загальна сума гонорару за надання правової допомоги складає 10000,0 грн. (Том 2 а.с. 85-87 зворот).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі N 904/4507/18.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги вказану позицію Верховного суду, суд приходить до висновку, що загальна сума судових витрат понесених позивачем-відповідачем на професійну правничу допомогу по даній справі становить 10000,0 грн.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Суд зазначив, що Верховний Суд при зменшенні витрат на правову допомогу також враховує: чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 910/20852/20.

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При прийняття рішення щодо визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідачки-позивачки на користь позивача-відповідача суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17, де суд дійшов висновку,що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

З урахуванням вищезазначеного, враховуючи складність справи та її тривалий розгляд (з 02.01.2025 року), наявність зустрічного позову, обсяг наданої адвокатом правничої допомоги, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що з відповідачки-позивачки слід стягнути на користь позивача-відповідача понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,0 грн.

Також враховуючи те, що стороною відповідачки-позивачки по справі не заявлялось вимог про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу та до закінчення судових дебатів у справі не було надано суду будь-яких доказів на підтвердження понесення цих витрат, суд не може вийти за межі заявлених вимог, а тому питання розподілу понесених відповідачкою-позивачкою судових витрат на професійну правничу допомогу судом не вирішується.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі наведеного, ст. 57, 60, 61, 63, 65, 68-72 Сімейного кодексу України, ст.ст. 331, 325, 368, 369, 372, 377, 392 ЦК України, ч. 1 ст. 120 ЗК України, ст.ст. 12, 13, 81, 82, 89, 133, 137, 141, 178, 247, 263-265, 268, 273, 274-279, 354-355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя та визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителем АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину:

- житлового будинку загальною площею 45,7 квадратних метрів з господарськими будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 56);

- земельної ділянки площею 0,25 га, призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :13:044:0017.

Здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя та визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителькою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частину:

- житлового будинку загальною площею 45,7 квадратних метрів з господарськими будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 56);

- земельної ділянки площею 0,25 га, призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :13:044:0017.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительки АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , - 968,96 (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок) понесених судових витрат по сплаті судового збору та 10000,0 грн. (десять тисяч гривень 00 копійок) понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительки АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , про визнання нерухомого майна особистою власністю відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору понесені ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителькою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , за зустрічним позовом покласти на її рахунок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції через Тлумацький районний суд Івано-Франківської області. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ГоловуючийУ. Ю. ЛУКОВКІНА