ПОСТАНОВА

Іменем України

19 листопада 2025 року м. Кропивницький

справа № 391/652/24

провадження № 22-ц/4809/1545/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Мурашка С. І.,

секретар судового засідання Діманова Н. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Солодова Людмила Анатоліївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 14 липня 2025 року у складі головуючого судді Капиш В. М.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позов, письмових пояснень та рішення суду першої інстанції.

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 ,третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Солодова Людмила Анатоліївна, в якому просив:

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва, площею - 7,4581 га кадастровий номер: :02:000:0321, що розташована на території Компаніївської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області, укладений 08 грудня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Солодовою Л. А. та зареєстрований в реєстрі за № 2394 від 08 грудня 2023 року;

- скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 7 4581 га, кадастровий номер: :02:000:0321, що розташована на території Компаніївської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області за ОСОБА_2 ;

- поновити за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва, площею - 7,4581 га кадастровий номер: :02:000:0321, що розташована на території Компаніївської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу 63 роки, він не отримує пенсію ні за віком, ні по інвалідності, не працює, має проблеми зі здоров`ям, проживає один за місцем своєї реєстрації по АДРЕСА_1 .

На початку грудня 2023 року до позивача приїхала його донька ОСОБА_2 та запропонувала свої послуги по забезпеченню його доглядом та харчуванням, а взамін попросила відписати їй належну йому земельну ділянку.

08 грудня 2023 року приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Солодовою Людмилою Анатоліївною було посвідчено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_1 подарував належну йому земельну ділянку своїй дочці, відповідачці у справі.

Позивач вказує, що текст договору він не читав, оскільки вважав, що в ньому передбачені всі права та обов`язки про які він домовився із відповідачкою.

Після посвідчення договору дарування земельної ділянки відповідачка забрала позивача проживати до себе, але до будинку не пустила та сказала, що проживати він буде у флігелі, а через тиждень проживання відповідачка повідомила його про те, що йому потрібно їхати до свого села до себе до дому, тому що його домоволодіння залишилося без нагляду і його можуть пограбувати.

Під моральним тиском відповідачки, позивач був змушений поїхати до свого будинку, але вважав, що це тимчасово і донька його врешті-решт забере до себе.

Однак через деякий час, зв`язавшись з відповідачкою, позивач почув від неї, що вона його доглядати не буде, про це вона з ним начебто не домовлялася.

Позивач зазначає, що даний договір дарування не відповідає його внутрішній волі й був укладений під впливом тяжкої для нього обставини, а саме хвороби суглобів, відсутності засобів існування так як у нього немає стажу для призначення йому навіть мінімальної пенсії та потреби в сторонньої допомоги, через свій похилий вік втратив здатність свідомо підходити до вирішення важливих питань.

Стверджує, що помилився щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, так як неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання передаючи належну йому земельну ділянку.

Після укладення договору дарування земельної ділянки і до часу звернення до суду він проживав та надалі проживає у своєму будинку, донька його не навідує та матеріально або в інший спосіб не допомагає та не утримує, він є особою похилого віку, за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги.

Відтак, волевиявлення позивача не відповідало його внутрішній волі, а правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, що на його думку, може бути підставою для визнання судом договору дарування недійсним.

Відповідачка подала відзив на позов, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування зазначила, що договір дарування був укладений у нотаріальній формі, при укладені правочину позивач особисто підписав договір у присутності нотаріуса, що підтверджує факт ознайомлення з його змістом та добровільність його дій. Підписання договору позивачем свідчить про його згоду із умовами договору дарування. При цьому, твердження позивача про те, що він не читав текст договору, не може бути підставою для його недійсності. Щодо доводів позивача, що він уклав договір помилково зазначила, що ним не надано жодних доказів, оскільки його волевиявлення було спрямоване саме на передачу земельної ділянки у власність відповідачки саме за договором дарування, а не договором довічного утримання.

Вказала, що ОСОБА_1 не надано доказів, які б підтверджували тяжкість обставин, які б вплинули на його волевиявлення. Наявність хвороби суглобів чи похилий вік не свідчать про його нездатність свідомо приймати рішення. Договір дарування повністю відповідає вимогам чинного законодавства. Відсутні будь-які докази порушення процедури укладення договору, передбаченої законодавством.

Акцентувала увагу суду, що укладення договору дарування між ними відбулося за чітко вираженою волею сторін, без будь-якого примусу чи введення в оману з боку відповідачки. Крім того, вказала, що заявлені позивачем обставини не є юридичною підставою для визнання оскаржуваного правочину недійсним відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦПК України (а.с.101-103 том 1).

Позивач подав до суду письмові пояснення в яких зазначив, що підтвердженням того, що він домовлявся зі своєю дочкою про укладення саме договору довічного утримання є те, що позивач, маючи 63 річний вік, не мав та не має інших джерел існування окрім як гроші за оренду земельної ділянки. Цих грошей йому вистачало впритул до наступного року. Пенсії та державних соціальних виплат не отримує, на обліку як отримувач будь-якого виду державної допомоги не перебуває, земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пай) не має, проживає один, інших співмешканців, які б утримували його не має. Тобто докази свідчать, що позивач потребує матеріального утримання. Підписуючи договір дарування позивач був упевнений, що він підписує угоду про його утримання і що він решту життя не буде жебракувати, а буде під опікою та на утриманні доньки. Відповідачка, умовивши позивача на укладення саме такого правочину договір дарування земельної ділянки, позбавила його будь-яких джерел існування та матеріального забезпечення і фактично, через тиждень, вигнала його зі свого житла та залишила свого батька жебракувати (а.с.137-138 том 1).

Рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 14 липня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Солодова Людмила Анатоліївна про визнання договору дарування недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності у позивача такого стану здоров`я, що свідчили б про його нездатність усвідомити зміст укладеного договору, що він є особою з обмеженою дієздатністю або недієздатною, а також докази про погані у нього зір та слух у момент укладання договору, що унеможливлювало прочитати зміст документів, наданих нотаріусом. При цьому суд вказав, що довідки про те, що позивач не перебуває на обліку як отримувач пенсії та отримувач будь-якого виду соціальної допомоги не свідчать про повну відсутність доходів у позивача.

Суд виснував про недоведеність позивачем, що на момент укладення оспорюваного договору дарування мала місце помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір, ОСОБА_1 усвідомлював умови правочину і його правові наслідки, тим більше з огляду на те, що договір посвідчувався нотаріально та йому роз`яснювався його зміст.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Багірян Еміль Борикович, подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 14 липня 2025 року та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування вимог зазначено, що на момент підписання договору позивач був переконаний, що укладає договір довічного утримання, так як про це були домовленості. Його намір був передати майно доньці в обмін на обов`язок утримання, догляду та надання матеріальної допомоги до кінця його життя. Відтак, позивач стверджує, що помилився щодо правової природи договору, що згідно зі статтею 229 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання правочину недійсним.

08 грудня 2013 року він підписав договір, який не читав, вважаючи, що він оформлює домовленість про довічне утримання. Його намір і був укласти саме договір, що забезпечує його матеріальне й побутове утримання, а не безоплатну передачу майна.

Позивач вказує, що не читав текст договору, не отримував доступного пояснення його наслідків і довірився відповідачці та нотаріусу, проте нотаріусом укладений договір не було прочитано сторонам в голос. Про те, що позивач особисто прочитав договір, або про те, що його прочитав в голос нотаріус в договорі не зазначено.

Зазначає, що суд першої інстанції не надав правової оцінки наданим письмовим доказам, в судовому рішення не відобразив відомості про ці письмові докази жодним чином, чим порушив вимоги цивільного процесуального закону про докази в цивільному процесі.

Крім того, стороною відповідачки взагалі не надано жодного доказу, що підтверджує її заперечення на предмет позову, окрім слів самої відповідачки.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка заперечила щодо доводів та вимог апеляційної скарги та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Вказала, що жодних обставин, що свідчили б про примус, обман, тяжкі життєві умови, вплив третіх осіб, психічний чи фізичний стан, що вплинув на волевиявлення позивача, встановлено не було.

Відповідачка зазначила, що укладення договору дарування не було наслідком збігу тяжких обставин, вікових особливостей або будь-якого стороннього впливу, а позивач розумів свої права, обов`язки та правові наслідки правочину.

Вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позивач не довів наявності сукупності обставин, необхідних для застосування статті 229 ЦК України, і не встановлено факту порушення його цивільних прав.

Крім того, апеляційна скарга не містить нових доказів або доводів, які спростовували встановлені судом першої інстанції фактичні обставини. Її зміст зводиться до повторення позиції позивача, яка була предметом дослідження і правомірно відхилена судом першої інстанції (а.с.249-249а том 1).

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача адвоката Багіряна Е. Б., відповідачки та її представника адвоката Антонова А. А., вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

08 грудня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського призначення площею 7,4581 га, яка розташована на території Компаніївської селищної ради (колишньої Гарманівської сільської ради) Кропивницького району Кіровоградської області (кадастровий номер: :02:000:0321). Дарувальник передав безоплатно у власність, а обдаровувана прийняла у дар земельну ділянку, яка належить дарувальнику на праві приватної власності.

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Солодовою Л. А. та зареєстрований в реєстрі за №2394.

Відповідно до п. 1.3. Договору дарувальник стверджує, що дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального.

Пунктом 4.1. Договору визначено, що дарувальник та обдаровувана стверджують, що цей договір не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Згідно п. 4.2. Договору передбачено, що зміст ст. 717, 721, 722, 727 Цивільного кодексу України та ст. 78, 79,81,90,91,143,125,126,103-109,202 Земельного кодексу України, ст. 21,65,74 Сімейного кодексу України, ст. 165, 174 Податкового кодексу України, дарувальнику та обдаровуваній нотаріусом роз`яснено

Під друкованим текстом договору дарування земельної ділянки містяться підписи позивача та відповідачки (а.с. 12-13, 65-66 том 1).

10 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Солодовою Л.А. про розірвання договору дарування в односторонньому порядку. Постановою вищевказаного нотаріуса у вчиненні такої дії відмовлено (а.с. 10-11 том 1).

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що з ОСОБА_1 вони проживають в одному селі, спілкуються приблизно один раз в місяць, позивач живе сам, доходів не має ніяких, в нього була земля, яку він доньці віддав, після укладення договору поїхав до доньки, побув трохи в неї, а через тиждень назад прийшов, що там між ними відбулося він не знає. Також зазначив, що коли земельна ділянка перебувала у власності позивача він отримував грошові кошти за оренду даної землі. Вказав також на те, що з приводу дарування земельної ділянки, позивач казав, що подарував дочці землю, за догляд позивач нічого не говорив.

Відповідачка ОСОБА_2 , яка була допитана як свідок в судовому засіданні пояснила, що восени 2023 року вона приїхала отримувати на пай зерно, а батько прийшов по кошти, він відізвав її і сказав, що хоче подарувати їй землю, бо в нього дружина молода і може в будь який момент покинути його, він не хоче, щоб земля дісталась комусь чужому. В лютому місяці їй зателефонував батько з телефона ОСОБА_4 та сказав, що хоче подарувати їй землю, а тому вони за нею заїдуть і поїдуть до нотаріуса. Коли вони приїхали до нотаріуса їм дали договір для ознайомлення, який позивач читав особисто, нотаріус запитували чи батько дійсно хоче подарувати землю, він казав що «так», запитували чи не має він до неї претензій, роз`яснювала обом права і обов`язки. Зазначила, що ініціатором укладення договору дарування був саме позивач при цьому вона не обіцяла позивачеві, що буде його утримувати. Також зазначила, що після укладення договору дарування, через деякий час, батько попросив на два тижні в неї пожити, вона поселила батька у флігелі, де є всі умови для проживання, запрошувала його жити в будинок, але батько відмовився. Через деякий час вони дізнались, що в батьківському домоволодінні невідомі розбирають сарай тому він повернувся до себе додому, однак вони домовились з батьком, що він буде періодично жити то в неї, то вдома в себе, а на зиму вони позабивають вікна в будинку і він переїде до неї жити, але він як поїхав так і не повернувся. Також вказала на те, що навідувалась до батька привозила йому продукти прибирала в нього в будинку. Також свідок ОСОБА_2 повідомила, що в них виникли розбіжності бо 12 травня 2024 року зателефонував їй батько в 06:00 год ранку і запропонував продати земельну ділянку, на що вона відмовилася і після цього він звернувся до суду.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що знає позивача як мешканця села. Їй відомо, що у ОСОБА_1 був земельний пай, який зараз перебуває у власності у доньки. Зі слів ОСОБА_1 їй також відомо, що донька йому запропонувала, що буде його утримувати за землю, забрала до себе, а потім його вигнала. Також зазначила, що позивач в даний час ходить в селі по людях підробляє, йому за роботу гроші не дають, його годують.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона працює старостою старостинського округу. В минулому році, в травні 2024 року до неї звернулася ОСОБА_2 щоб вона допомогла розібратися в ситуації, бо батько хоче забрати землю назад. Вона запропонувала ОСОБА_2 прийти до неї разом з ОСОБА_1 . Коли вони прийшли до неї, вона запитала у ОСОБА_1 «Чому він хоче забрати землю у доньки?» на що ОСОБА_1 повідомив, що хоче її продати, а донька не хоче. Вона запитала у позивача «Коли ви підписували договір дарування, ви розуміли значення своїх дій?» він пояснив, що все розумів. Також зазначила, про те, що позивач отримує допомогу, тому що видавала йому довідку необхідну для призначення соціальної допомоги

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що сторона позивача не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір, ОСОБА_1 усвідомлював умови правочину і його правові наслідки, тим більше з огляду на те, що договір посвідчувався нотаріально та йому роз`яснювався його зміст.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 661/1925/16, від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив (постанови Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17).

Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд встановив, що 08 грудня 2023 року ОСОБА_1 як дарувальник та ОСОБА_2 як обдаровувана уклали договір дарування земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Солодової Л. А. та зареєстрований в реєстрі за № 2394.

За умовами вказаного договору дарувальник передав безоплатно у власність обдаровуваній, а обдаровувана прийняла у дар земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 7,4581 га, яка розташована на території Компаніївської селищної ради (колишньої Гарманівської сільської ради) Кропивницького району Кіровоградської області (кадастровий номер :02:000:0321) (п. 1 договору дарування).

Відповідно до п. 1.3. договору дарувальник стверджує, що дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального.

Пунктом 4.1. договору визначено, що дарувальник та обдаровувана стверджують, що цей договір не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Згідно п. 4.2. договору передбачено, що зміст ст. 717, 721, 722, 727 Цивільного кодексу України та ст. 78, 79,81,90,91,143,125,126,103-109,202 Земельного кодексу України, ст. 21,65,74 Сімейного кодексу України, ст. 165, 174 Податкового кодексу України, дарувальнику та обдаровуваній нотаріусом роз`яснено.

Вказаний договір підписано особисто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Аналізуючи умови оспорюваного договору дарування, суд не встановив підстав для визнання його недійсним.

Оспорюваний договір дарування земельної ділянки не містить жодних застережень чи зобов`язань з боку, як дарувальника, так і обдаровуваної.

Колегія суддів зауважує, що жодна з умов укладеного договору дарування не передбачала наявність в обдаровуваного будь-якого обов`язку перед дарувальником.

Доводи позивача про те, що вказаний договір був укладений під впливом тяжкої обставини хвороби суглобів не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження його стану здоров`я.

Позивач в апеляційній скарзі зазначав про те, що судом не надано правову оцінку наданим письмовим доказам, в судовому рішенні не відображено відомості про ці письмові докази жодним чином.

Так, згідно копії довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 13 лютого 2025 року, убачається, що ОСОБА_1 на обліку, як отримувач пенсії, в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Кіровоградській області не перебуває (а.с.127 том 1).

Відповідно до копії довідки №105 від 06 лютого 2025 року, виданої Компаніївським відділом з питань призначення та виплати державних соціальних допомог управління соціального захисту населення Кропивницької районної військової адміністрації, ОСОБА_1 на обліку як отримувач будь-якого виду державної соціальної допомоги не перебуває (а.с.128).

Згідно копії довідки, виданої Нечаївським старостатом виконавчого комітету Компаніївської селищної ради №8 від 11 лютого 2025 року, ОСОБА_1 згідно земельно-кадастрової книги має в приватній власності всього землі 0,63 га, у тому числі:

земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0,08 га;

земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,55 га в АДРЕСА_1 ;

земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва не має (а.с.129 том 1).

Відповідно до копії довідки про склад сім`ї, виданої старостою Нечаївського старостату виконавчого комітету Компаніївської селищної ради, до складу сім`ї ОСОБА_1 входить усього 1 особа сам ОСОБА_1 (а.с.130 том 1).

Вказані докази, які надані на підтвердження відсутності у ОСОБА_1 пенсії, будь-якої державної соціальної допомоги, були належно оцінені судом.

Суд першої інстанції зауважив, що в матеріалах справи відсутні достатні докази, що на час укладення спірного договору дарування позивач, якому було 62 роки, потребував догляду чи сторонньої допомоги у зв`язку із незадовільним станом здоров`я, звертався до своєї доньки щодо матеріального забезпечення.

Крім того, позивач не обґрунтував, які саме положення договору дарування є такими, що призвели до неправильного розуміння ним правової природи договору дарування.

Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину не свідчать про наявність помилки позивача щодо правової природи вчиненого правочину станом на момент його укладення. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність (постанови Верховного Суду 09 вересня 2024 року у справі № 711/4773/23, від 09 квітня 2025 року у справі № 331/5576/21).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги не доведені належними, допустимими та достовірними доказами, а тому не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.

З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Багірян Еміль Борикович, залишити без задоволення.

Рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 14 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 27.11.2025.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

С. І. Мурашко