УХВАЛА

28 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 761/26569/22

провадження № 61-14708ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя - доповідач), Сакари Н. Ю., Ступак О. В.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 01 вересня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про відвід головуючого судді від розгляду справи за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кварторенд», ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , товариство з обмеженою відповідальністю «Нерухомість-інвест», приватне підприємство «Під Ключ», комунальне підприємство «Житомирбудзамовник», товариство з обмеженою відповідальністю «Інжбудкомпані» про визнання права власності, визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_1 звернулись до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Кварторенд», ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , товариство

з обмеженою відповідальністю «Нерухомість-інвест», приватне підприємство «Під Ключ», комунальне підприємство «Житомирбудзамовник», товариство з обмеженою відповідальністю «Інжбудкомпані» про визнання права власності, визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності.

У липні 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_1 подали заяву про відвід судді Притули Н. Г. від розгляду справи № 761/26569/22.

Ухвалою Шевченківського районного суду від 23 липня 2025 року заяву

ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про відвід судді Притули Н. Г. у цивільній справі № 761/26569/22 залишено без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва

від 23 липня 2025 року повернуто особі, яка її подала, з підстав передбачених пунктом 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.

Повертаючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції зазначив, що ухвала про залишення без розгляду заяви про відвід головуючого судді від розгляду справи відсутня у переліку ухвал зазначених у частині першій статті 353 ЦПК України, а тому не підлягає окремому апеляційному оскарженню від рішення суду по суті спору.

17 листопада 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду

від 01 вересня 2025 року у справі № 761/26569/22.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального матеріального права та недотримано норми процесуального права при вирішенні питання про повернення апеляційної скарги.

Частиною першою статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням такого.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положеннями частини другої статті 352 ЦПК України встановлено, що ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 цього кодексу.

У частині першій статті 353 ЦПК України передбачений перелік ухвал суду першої інстанції, які можна оскаржити в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Ухвала суду першої інстанції про залишення без розгляду заяви про відвід судді у цьому переліку відсутня.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2024 року

у справі № 757/47946/19-ц (провадження № 14-37цс23) зазначено, що для правильної оцінки ухвали місцевого суду як такої, що підлягає або не підлягає самостійному апеляційному оскарженню, потрібно встановити, чи перешкоджає така ухвала подальшому провадженню у справі та/або чи має особа, яка подає апеляційну скаргу, можливість відновити свої права в інший спосіб, аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду.

У постанові Верховного Суду від 01 листопада 2021 року в справі № 520/14132/18 зазначено, що тлумачення та застосування положень статті 353 ЦПК України має відбуватися із урахуванням можливості/неможливості поновити свої права особою, яка подає апеляційну скаргу, в інший спосіб, аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду. При цьому будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку самостійно або разом з рішенням суду.

Системний аналіз пункту 16 статті 353 ЦПК України, якою передбачено оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про залишення позову (заяви) без розгляду, дозволяє дійти висновку, що на її підставі в апеляційному порядку окремо від рішення суду може бути оскаржена ухвала про залишення без розгляду заяви виключно за умови, якщо така ухвала має «завершальне» значення щодо можливості судового розгляду та перешкоджає провадженню у справі.

Ухвала про залишення без розгляду заяви про відвід судді направлена на вирішення окремого процесуального питання, тобто вказана ухвала не перешкоджає провадженню у справі.

Отже, зазначена ухвала суду першої інстанції не може бути оскаржена в апеляційному порядку до ухвалення рішення суду по суті спору й окремо від цього рішення.

Аналогічна позиція викладена також у постанові Верховного Суду

від 02 листопада 2020 року у справі № 759/6777/17.

Водночас, відповідно до частини другої статті 353 ЦПК України, законодавцем передбачено право особи викласти заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, які включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо ухвал, не вказаних у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у пункті 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.

Зазначені процесуально-процедурні обмеження права на апеляційне оскарження деяких ухвал місцевого суду окремо від остаточного рішення суду встановлено з метою ефективного здійснення правосуддя і не зменшують для сторін можливості доступу до суду апеляційної інстанції та не ускладнюють їм цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, оскільки сторони не позбавляються права на апеляційне оскарження таких ухвал місцевого суду взагалі, їх право лише відтерміновується до винесення остаточного рішення у справі.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 219/10010/17.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

З огляду на наведене, обґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що ухвала суду першої інстанції про залишення без розгляду заяви про відвід судді не перешкоджає подальшому провадженню у справі, а у випадку обґрунтованості доводів позивачів щодо наявності підстав для відводу головуючого судді вони можуть включити такі доводи до апеляційної скарги на рішення суду по суті спору.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, який встановивши, що ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про відвід відсутня у переліку, визначеному частиною першою статті 353 ЦПК України, тому оскарженню окремо від рішення суду не підлягає, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для повернення апеляційної скарги.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення апеляційним судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення питання про повернення апеляційної скарги особі, яка її подала.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але

й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ,

від 21 жовтня 2010 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судом апеляційної інстанції норм права при вирішенні питання про повернення апеляційної скарги є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 352, 353, 357, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду

від 01 вересня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про відвід головуючого судді від розгляду справи за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кварторенд», ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , товариство

з обмеженою відповідальністю «Нерухомість-інвест», приватне підприємство «Під Ключ», комунальне підприємство «Житомирбудзамовник», товариство

з обмеженою відповідальністю «Інжбудкомпані» про визнання права власності, визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

О. В. Ступак