ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 1522/28669/12

провадження № 61-343св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І.,

учасники справи

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: Дочірнє підприємство «Професіонал-Міський» Комерційний центр «Професіонал», Українська державна корпорація «Укрзакордоннафтогазбуд»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 27 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Комлевої О. С., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Професіонал-Міський» ТОВ «Комерційний центр «Професіонал», УДК «Укрзакордоннафтогазбуд», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та просив стягнути з відповідачів борг в сумі 421 596,00 грн, інфляційні втрати в сумі 260 124,73 грн, 3 % річних в сумі 63 239,40 грн, а також вартість зроблених поліпшень у сумі 260 782,00 грн.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 стали переможцями торгів з реалізації будівель і споруд Ізмаїльського заводу «Еталон» УДК «Укрзакордоннафтогазбуд» та уклали на Одеській аграрній біржі 19 червня 2007 року договори купівлі-продажу. Оскільки договори купівлі-продажу не були посвідчені нотаріально, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до господарського суду з позовними вимогами про визнання дійсними договорів купівлі-продажу № 02/06-07В, № 03/06-07В, № 04/06-07В, № 05/06-07В від 19 червня 2007 року, визнання права власності на придбане на підставі цих договорів майно. 05 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений інвестиційний договір реконструкції об`єктів нерухомості, відповідно до якого ОСОБА_1 фінансував виконання будівельно-ремонтних робіт придбаної нерухомості. У господарській справі в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було відмовлено.

У жовтні 2014 року до Приморського районного суду м. Одеси від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 надійшла уточнена позовна заява, пред`явлена до ДП «Професіонал-Міський» ТОВ «Комерційний центр «Професіонал», УДК «Укрзакордоннафтогазбуд» про визнання дійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна.

Позивачі вказували, що вимушені були змінити позовні вимоги у зв`язку з скасуванням рішення суду про затвердження мирової угоди, яким визнано наявність заборгованість перед позивачами у вигляді отримання коштів за відчужені об`єкти нерухомість та дійсність договорів відчуження майна, а також неможливістю стягнення коштів з відповідачів внаслідок їх неплатоспроможності, а тому вимушені вимагати визнання виникнення в них цивільних прав та обов`язків на підставі договорів, укладених за результатами проведення торгів, з урахуванням виконання умов цих договорів в повному обсязі.

Позивачі просили визнати дійсними та такими, що підлягають державній реєстрації, укладені на товарній біржі договори купівлі-продажу, а саме:

договір купівлі-продажу № 05/06-07В від 19 червня 2007 року, укладений між ДП «Професіонал-Міський» ТОВ «Комерційний центр «Професіонал» та ОСОБА_3 , затверджений керуючим Одеською аграрною біржою, згідно з яким ОСОБА_3 набула право власності на триповерхову будівлю їдальні корпус № 6 Ізмаїльського заводу «Еталон» УДК «Укрзакордоннафтогазбуд», загальною площею 3 816,0 кв. м, 1985 року побудови, площа забудови 972 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , 8-к;

договір купівлі-продажу №04/06-07В від 19 червня 2007 року, укладений між ДП «Професіонал-Міський» ТОВ «Комерційний центр «Професіонал» та ОСОБА_2 , затверджений керуючим Одеською аграрною біржою, згідно з яким ОСОБА_3 набув право власності на дві будівлі очисних споруд Ізмаїльського заводу «Еталон» УДК «Укрзакордоннафтогазбуд», корпус № 8, загальною площею 1256,4 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, та корпус № 10, загальною площею 1 656,0 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , 8-н;

договір купівлі-продажу №03/06-07В від 19 червня 2007 року, укладений між ДП «Професіонал-Міський» ТОВ «Комерційний центр «Професіонал» та ОСОБА_2 , затверджений керуючим Одеською аграрною біржою, згідно з яким ОСОБА_3 набув право власності на будівлю актового залу Ізмаїльського заводу «Еталон» УДК «Укрзакордоннафтогазбуд», корпус № 4, загальною площею 1 398,4 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1-и;

договір купівлі-продажу № 02/06-07В від 19 червня 2007 року, укладений між ДП «Професіонал-Міський» ТОВ «Комерційний центр «Професіонал» та ОСОБА_3 , затверджений керуючим Одеською аграрною біржою, згідно з яким ОСОБА_3 набула право власності на будівлю трансформаторної підстанції корпус № 7 Ізмаїльського заводу «Еталон» УДК «Укрзакордоннафтогазбуд», загальною площею 159,8 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1-л.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2014 року позов задоволено. Визнано дійсними укладені на товарної біржі, які підлягають державної реєстрації, без наступного нотаріального посвідчення вказані договори купівлі-продажу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що приписами статті 15 Закону України «Про товарну біржу» передбачено, що договори, укладені на товарній біржі, не потребують нотаріального посвідчення. Однак, це положення закону застосовується до біржових договорів про купівлю-продаж об`єктів нерухомості після введення з 01 січня 2004 року в дію ЦК України, з урахуванням положень цивільного законодавства, відповідно до яких угоди купівлі-продажу об`єктів нерухомості та земельних ділянок за вимогами статей 209, 657 ЦК України підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Судом з`ясовано, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, відбулось часткове виконання умов договору в частині сплати вартості майна, придбаного на прилюдних торгах біржовими договорами, відбулась передача майна, яке було предметом інвестування, і ремонт за кошти позивачів, але відповідач спочатку ухилився від нотаріального посвідчення, а в цей час нотаріальне посвідчення цього договору неможливе. За таких обставин та відповідно до частини другої статті 220 ЦК України суд може визнати такий правочин дійсним і в цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договорів для їх державної реєстрації не вимагається.

Жодний з учасників цих договорів не заперечував проти їх дійсності, а тому на підставі статті 204 ЦК України правочини є правомірними і обов`язковими для виконання сторонами за вимогами статті 629 ЦК України.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року апеляційну скаргу УДК «Укрзакордоннафтогазбуд» задоволено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 травня 2014 року за апеляційною скаргою прокурора скасовано ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 02 січня 2013 року про затвердження укладеної сторонами мирової угоди та закриття провадження у справі про стягнення грошових коштів, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. При продовженні розгляду справи суд першої інстанції фактично прийняв до розгляду інший позов, який 03 листопада 2014 року подали ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ДП «Професіонал-Міський», УДК «Укрзакордоннафтогазбуд» про визнання дійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, визнання договорів такими, що підлягають державній реєстрації. Тобто, суд фактично прийняв до розгляду позов, пред`явлений іншими сторонами, про інший предмет та підстави, який, при правильному його поданні, мав би виключну підсудність, не належну Приморському районному суду м. Одеси.

Ухвала суду першої інстанції про прийняття поданого 03 листопада 2014 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 позову (названий як уточнена позовна заява) до провадження суду в справі відсутня. Суд не надсилав відповідачам (ДП «Професіонал-Міський», УДК «Укрзакордоннафтогазбуд») копію позовної заяви, що була подана 03 листопада 2014 року, відповідно, в справі відсутнє підтвердження отримання відповідачами позовної заяви, надання заперечень, пояснень щодо нових позовних вимог. У справі відсутні докази належного повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи. Зазначені обставини в силу положень пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є порушенням норм процесуального права, що мають наслідком обов`язкове скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Ухваливши рішення про визнання дійсними договорів купівлі-продажу будівель заводу «Еталон», суд вирішив питання про права, інтереси та обов`язки Держави в особі Кабінету Міністрів України щодо розпорядженням державним майном. Зазначені обставини в силу положень пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України є порушенням норм процесуального права, що мають наслідком обов`язкове скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові, так як до участі у справі не залучений належний відповідач.

Крім того, ухвалою господарського суду м. Києва від 24 липня 2007 року було порушено провадження у справі № 15/471-б про банкрутство УДК «Укрзакордоннафтогазбуд», введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Ухвалою господарського суду м. Києва від 31 липня 2009 року у справі № 15/471-б було введено процедуру розпорядження майном боржника та призначено розпорядником майна - арбітражного керуючого. Постановою господарського суду м. Києва від 18 червня 2013 року у справі №15/471-б було визнано УДК «Укрзакордоннафтогазбуд» банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором банкрута - арбітражного керуючого. Справа №15/471-б про банкрутство УДК «Укрзакордоннафтогазбуд» перебувала на стадії здійснення ліквідаційної процедури в провадженні господарського суду і на час розгляду цієї цивільної справи, проте ліквідатор банкрута - арбітражний керуючий не був залучений до участі у розгляді цивільної справи.

Фондом державного майна України листом від 14 листопада 2019 року № 10-52-20055 повідомлено, що згідно з інформацією про нерухоме державне майно, яке перебувало на балансах юридичних осіб, згідно з даними УДК «Укрзакордоннафтогазбуд», що були надані до Фонду державного майна України з метою внесення до Єдиного реєстру об`єктів державної власності станом на 01 січня 2013 року, у переліку перебували об`єкти, щодо яких укладено вказані біржі договори. Отже, станом на 18 червня 2013 року вказані об`єкти не вибули з державної власності, перебували у повному господарському віданні УДК «Укрзакордоннафтогазбуд» та, відповідно, підлягали включенню в ліквідаційну масу банкрута УДК «Укрзакордоннафтогазбуд» в порядку статті 42 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції чинній з 19 січня 2013 року).

У цій справі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 позовні вимоги про визнання дійсними договорів купівлі-продажу заявили як фізичні особи після того, як набрали законної сили рішення у господарських справах про відмову в задоволенні поданих ними як суб`єктами підприємницької діяльності позовів. Висновки господарських судів у судових рішеннях в справах №26-20-30/300-07-8327 та №26-20-30/303-07-8330, що набрали законної сили, мають значення при розгляді цивільної справи №1522/28669/12 при вирішенні вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Щодо ОСОБА_1 , то він не є стороною договорів, про визнання дійсними яких у цій справі пред`явлені вимоги, тому порушене право, за захистом якого він звернувся до суду (інвестування ремонтних робіт), не підлягає захисту шляхом визнання дійсними договорів, стороною у яких він не є.

Аргументи учасників справи

30 грудня 2023 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Одеського апеляційного суду від 27 листопада 2020 року про відкриття провадження та постанову Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року, у якій просив скасувати постанову апеляційного суду та закрити провадження за апеляційною скаргою з залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційне провадження у справі відкрито на підставі незаконного поновлення строку подання апеляційної скарги після спливу більш чотирьох років з дати ухвалення судового рішення, яке оскаржується, без права оскарження рішення про відновлення строку на подання апеляційної скарги.

Зі змісту ухвали про відкриття апеляційного строку вбачається, що судом без витребування матеріалів справи, без повідомлення учасників розгляду справи про розгляд клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги, без дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, встановлено наявність підстав для поновлення строку на апеляційне провадження. Цим суд порушив основні засади правосуддя, якими відповідно вимог статті 129 Конституції України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, розумні строки розгляду справи судом. Фактично розгляд клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги проводився з порушенням гласності судового процесу.

Провадження у справі про банкрутство УДК «Укрзакордоннафтогазбуд» почато згідно з наявної у матеріалах справи інформації, яка оприлюднена в газеті «Урядовий курьєр» №150 (4056) від 19 серпня 2009 року, на підставі ухвали Господарського суду м. Києва від 25 липня 2009 року у справі № 15/471 з оголошенням прийняття заяв кредиторів протягом місяця. Розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Клименка В. Л. Наступні ліквідатори банкрута не приймали участь у розгляді справи № 1522/28669/12, незважаючи на повідомлення представників УДК «Укрзакордоннафтогазбуд» про час і місце судового засідання. Ліквідація УДК «Укрзакордоннафтогазбуд» продовжується більше 15 років. Існуючі в матеріалах справи відомості про порушення справи про банкрутство і визнання банкрутом УДК «Укрзакордоннафтогазбуд» свідчать про небажання ліквідаторів дізнатися про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися і це не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Оскаржена постанова апеляційного суду прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, балансу майнових інтересів учасників розгляду справи і незаконним позбавленням органом судової влади оплаченого набувачами майна, а саме: без будь-якої компенсації сплаченого на прилюдних торгах нерухомого майна; без будь-якої компенсації здійснених за 10 років витрат на відновлення стану нерухомого майна; без з`ясування дійсних власників спірного майна на час розгляду судом апеляційної скарги. Внаслідок ухвалення оскарженого судового рішення порушений принцип правої визначеності і остаточності судового рішення. З дати набуття законної сили рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2014 року були укладені різні договори відчуження нерухомого майна, що є предметом спору. На час розгляду апеляційної скарги власником спірного майна є ТОВ «Виробничо комерційна фірма «Олімп».

Судами встановлено і жодним з учасників розгляду справи не заперечується придбання позивачами майна за біржовими договорами, які згідно з статтю 15 Закону України «Про товарну біржу» на час укладення і реєстрації біржових договорів не потребували нотаріального посвідчення. Кошти були оплачені у повному обсязі. На час розгляду справи біржові договорі не визнані недійсними і такими, що не підлягають виконанню. Жоден з учасників не заперечує, що позивач сумісно з покупцями на товарній біржі на підставі біржових договорів придбали нерухоме майно, однак, в подальшому продавець - УДК «Укрзакордоннафтогазбуд», внаслідок звільнення керівника, відмовився нотаріально посвідчити цей договір. Разом з тим, законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі. Також особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно.

ОСОБА_1 та покупці ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) при намаганні ліквідатора спростувати набуття ними права власності є потерпілими від дій держави в особі дій ліквідатора з намаганням витребування у них майно без будь-якої компенсації, що свідчить про втручання держави в їх право власності всупереч вимог статті 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод. Резолютивна частина оскаржуваного судового рішення не містить порядку компенсації збитків, понесених позивачем при сплаті коштів за майно за ціною, визначеною аукціоном, що вказує на втручання державою у право власності з порушенням принципу пропорційності і справедливості та дотримання балансу інтересів.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі.

В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підставу, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 2-1678/05, від 01 лютого 2024 року у справі № 990/270/23, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/50/16-ц, від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17).

Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про повідомлення часу і місця розгляду справи та участі його представника у судовому засіданні, справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Щодо оскарження ухвали Одеського апеляційного суду від 27 листопада 2020 року про відкриття провадження

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Європейський суд з прав людини зауважував, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що:

«правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, як у цій справі, де нібито складне економічне становище перешкоджало відповідачу сплатити державне мито, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, так як і перегляд в порядку нагляду. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків» (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року);

«одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами» (USTIMENKO v. UKRAINE, № 32053/13, § 46, ЄСПЛ, від 29 жовтня 2015 року)».

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 13 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі

№ 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21) зазначено, що «відповідно до загальновизнаного положення про дію процесуальних норм у часі незалежно від часу відкриття провадження у справі при вчиненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент їхнього вчинення (див. постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 6 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц). ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, у частині третій статті 3 передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (див. також частину третю статті 3 ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII). Аналогічний за змістом припис був передбачений у частині третій статті 2 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII). Аналогічний припис є у частині першій статті 118 ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII, а також був передбачений у частині першій статті 72 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII. Згідно з підпунктом 13 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, застосовним до судових рішень, ухвалених судами першої інстанції перед набранням чинності цією редакцією кодексу, такі рішення набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу. Аналогічний припис передбачений у підпункті 13 пункту 1 розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII. Порядок і строки оскарження судового рішення, ухваленого судом першої інстанції до 15 грудня 2017 року, були визначені у частині першій статті 294 й абзаці третьому частини третьої статті 297 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII».

Відповідно до статті 292 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення судом першої інстанції рішення, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення (частина перша статті 294 ЦПК України у вказаній редакції Кодексу).

Згідно з частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складання повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2023 року у справі № 753/4792/17 вказано, що «сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку. Виключенням з цього правила є подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученої до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, та пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18 (провадження № 14-29цс24) зроблено висновок, що:

«особа, не повідомлена про розгляд справи (пункт 1 частини другої статті 358 цього Кодексу), - це особа, яку не сповістили про наявність судового провадження у справі і яка відповідно не знала / не могла знати про розгляд справи.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з тим, що для реалізації права на подання апеляційної скарги визначальним є не стільки участь заявника у всіх засіданнях суду, скільки отримання ним повного судового рішення, адже без ознайомлення з повним судовим рішенням неможливо зрозуміти мотиви суду, з яких він виходив, ухвалюючи рішення, а отже, неможливо сформулювати підстави апеляційної скарги.

Разом з тим слід відмітити, що позивач (заявник, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) із великим ступенем зацікавленості повинен проявляти інтерес про хід розгляду судом ініційованої ним справи або відповідного судового провадження. У разі відсутності обставин непереборної сили ігнорування позивачем (заявником) протягом тривалого періоду часу провадження, відкритого за його позовною заявою (заявою, скаргою), свідчить про недобросовісну поведінку та порушення основоположних засад цивільного процесу.

Отже, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що «особою, не повідомленою про розгляд справи» (пункт 1 частини другої статті 358 ЦПК України), не можна вважати особу, яка власне ініціювала розгляд справи або відповідного судового провадження (позивача, заявника, третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору), яка скористалася своїм правом доступу до правосуддя, подала позовну заяву (заяву, скаргу), на підставі якої було відкрито судове провадження».

У частині третій статті 354 ЦПК України передбачено, що строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. (частина перша статті 127 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження

№ 61-14230сво18) викладено висновок про те, що «апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарження не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що:

провадження у цій справі відкрите у грудні 2012 року за позовом ОСОБА_1 до ДП «Професіонал-Міський» ТОВ «Комерційний центр «Професіонал», УДК «Укрзакордоннафтогазбуд», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення 1 005 742,13 грнзаборгованості;

ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 січня 2013 року затверджено мирову угоду, укладену 27 грудня 2012 року між ДП «Професіонал-Міський» ТОВ «Комерційний центр «Професіонал» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відповідно якої за відповідачами визнано наявність заборгованості перед позивачем в розмірі позовних вимог по укладеним між сторонами угодам і визнано виконання за результатами проведення прилюдних торгів з продажу майна покупцями у повному обсязі своїх зобов`язань по сплаті вартості придбаного майна за біржовими угодами, затвердженими на Одеській товарної біржі, та ТОВ «Комерційний центр «Професіонал»зобов`язалося в рахунок погашення грошових зобов`язань по сплаті вартості об`єктів нерухомості за біржовими договорами і в порядку компенсації зроблених поліпшень з урахуванням нарахованих сум індексу інфляції і 3% річних передати у власність ОСОБА_1 спірні об`єкти нерухомого майна. Сторони визначили, що ця мирова угода набирає чинності з моменту затвердження її Приморським районним судом міста Одеси і є виконавчим документом для реєстрації права власності на об`єкти нерухомості органами державної реєстрації нерухомого майна у відповідності діючого законодавства. Закрито провадження у цій справі;

ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 травня 2014 року апеляційну скарну прокурора Одеської області задоволено частково. Скасовано ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 02 січня 2013 року про затвердження мирової угоди, справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду;

у жовтні 2014 року до Приморського районного суду м. Одеси від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 надійшла уточнена позовна заява, пред`явлена до ДП «Професіонал-Міський» ТОВ «Комерційний центр «Професіонал», УДК «Укрзакордоннафтогазбуд» про визнання дійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, визнання договорів такими, що підлягають державній реєстрації;

тому апеляційний суд правильно зазначив, що при продовженні розгляду справи суд першої інстанції фактично прийняв до розгляду інший позов, пред`явлений іншими сторонами, про інший предмет та з інших підстав;

суд не надсилав відповідачам УДК «Укрзакордоннафтогазбуд» копію зазначеної позовної заяви, у справі відсутні докази належного повідомлення УДК «Укрзакордоннафтогазбуд» про дату, час та місце розгляду справи;

апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 10 листопада 2014 року ліквідатор УДК «Укрзакордоннафтогазбуд» подав засобами поштового зв`язку 20 жовтня 2020 року, тобто після закінчення строку на апеляційне оскарження;

представник УДК «Укрзакордоннафтогазбуд» не був присутній у судовому засіданні під час проголошення рішення, у справі відсутні докази направлення судом УДК «Укрзакордоннафтогазбуд» оскаржуваного рішення, представник УДК «Укрзакордоннафтогазбуд» отримав копію рішення за його заявою 17 жовтня 2020 року.

За таких обставин апеляційний суд обґрунтовано поновив УДК «Укрзакордоннафтогазбуд» строк на апеляційне оскарження без застосування частини другої статті 358 ЦПК України, оскільки УДК «Укрзакордоннафтогазбуд» є відповідачем у справі, не повідомленим про розгляд справи за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, визнання договорів такими, що підлягають державній реєстрації.

Щодо оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року по суті спору

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого учасник справи самостійно вирішує чи оскаржувати рішення суду першої інстанції в апеляційному (касаційному) порядку та в яких межах (див. постанови Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 757/42885/19-ц, від 22 листопада 2023 року у справі № 465/6549/16-ц).

Автономія волі та приватний інтерес є «підвалинами» сучасного приватного права. Завдання приватного права полягає у «напрацюванні» таких правил, які максимальною мірою забезпечують автономію волі та реалізацію приватного інтересу кожної особи, без порушення прав і інтересів інших осіб (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року в справі № 601/1396/21).

У разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (частина друга статті 220 ЦК України).

Конвалідація, згідно частини другої статті 220 ЦК України, можлива за наявності таких умов: досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору; наявність письмових доказів досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору; повне або часткове виконання договору; ухилення однією зі сторін від його нотаріального посвідчення. Визнання договору (конвалідація) на підставі частини другої статті 220 ЦК України є спеціальним способом захистусторін нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми пов`язується саме з відсутністю нотаріального посвідчення і це зумовлює їх нікчемність).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 308/8567/20 (провадження

№ 61-3480сво21) вказано, що «Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду відхиляє аргументи касаційної скарги в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо інших відповідачів (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4), з таких мотивів. У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). У справі, що переглядається, інші відповідачі (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4) не реалізували своє право на подання касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка інших відповідачів свідчить про повну згоду з оскарженими судовими рішеннями в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо них».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 761/18365/20 вказано, що «основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). У справі, що переглядається: в касаційних скаргах скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, просять скасувати постанову апеляційного суду як в частині задоволених позовних вимог до них, так і в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4; інші відповідачі (ОСОБА_3, ОСОБА_4) не скористалися своїм правом подачі касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка інших відповідачів (ОСОБА_3, ОСОБА_4) свідчить про їх повну згоду з постановою апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до них. Аналіз аргументів касаційних скарг свідчить, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не навели переконливих доводів, яким чином судове рішення апеляційного суду порушує їх права та інтереси в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, за умови, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не оскаржили постанову апеляційного суду, тобто погодилися з постановою апеляційного суду в частині позовних вимог до них. Тому оскаржену постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4 належить залишити без змін».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2024 року у справі № 927/1206/21 (провадження № 12-31гс23) зазначено, що «ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області у касаційній скарзі не навело доводів з приводу незаконності та/або необґрунтованості судових рішень у частині задоволення позову в частині вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та визнання договорів оренди землі недійсними, а також не зазначило, як задоволення зазначених вимог порушує його права та інтереси за умови, що відповідачі, до яких пред`явлені такі позовні вимоги, судові рішення не оскаржили».

У справі, що переглядається:

суди встановили, що 17 квітня 2007 року між ДП «Професіонал-Міський» Комерційного Центру «Професіонал» та УДК «Укрзакордоннафтогазбуд» укладений договір про надання брокерських послуг, відповідно до якого брокерська контора № 21 Одеської аграрної біржі ДП «Професіонал-Міський» Комерційного Центру «Професіонал» прийняла на себе зобов`язання здійснити за дорученням УДК «Укрзакордоннафтогазбуд» на конкурсних засадах продаж на аукціоні активів корпорації з метою погашення заборгованості перед бюджетом і заборгованості по сплаті заробітної плати; за результатами проведеного аукціону з продажу майна відповідача брокером з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 як переможцями торгів на товарній біржі 19 червня 2007 року були укладені договори договір купівлі-продажу № 04/06-07В, № 03/06-07В, № 02/06-07В, № 05/06-07В;

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 як суб`єкти підприємницької діяльності - фізичні особи зверталися кожен окремо до господарського суду в межах справ №26-20-30/300-07-8327 та № 26-20-30/303-07-8330 з позовними вимогами до ДП «Професіонал-Міський» із залученням як третіх осіб УДК «Укрзакордоннафтогазбуд», Фонду державного майна України, Ізмаїльського заводу «Еталон», Одеської аграрної біржі, КП «Ізмаїльське МБТІ», Ізмаїльської ОДПІ, Кабінету Міністрів України, із залученням прокуратури Одеської області про визнання дійсними договорів купівлі-продажу № 02/06-07, № 05/06-07, № 03/06-07, № 04/06-07, укладених 19 червня 2007 року. Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 25 січня 2011 року у справі №26-20-30/303-07-8330, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 17 березня 2011 року, позов суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 про визнання дійсними договорів купівлі-продажу залишено без задоволення. Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 01 лютого 2011 року у справі №26-20-30/303-07-8327, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 17 березня 2011 року, позов суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 про визнання дійсними договорів купівлі-продажу залишено без задоволення. Судовими рішеннями у вказаних господарських справах встановлено, що договори купівлі-продажу № 02/06-07, № 05/06-07, № 03/06-07, № 04/06-07 від 19 червня 2007 року є неукладеними, визнанню судом дійсними не підлягають;

касаційний суд враховує, що визнання договору (конвалідація) на підставі частини другої статті 220 ЦК України є спеціальним способом захистусторін нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми пов`язується саме з відсутністю нотаріального посвідчення і це зумовлює їх нікчемність). Тому ЦК України як основний регулятор приватних відносин не передбачає права на позов про визнання договору дійсним нестороною такого договору, а іншою заінтересованою особою;

апеляційний суд зробив по суті правильний висновок в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , що порушене право, за захистом якого він звернувся до суду (інвестування ремонтних робіт), не підлягає захисту шляхом визнання дійсними договорів, стороною у яких він не є;

інші позивачі - сторони вказаних договорів ? ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не скористалися своїм правом подачі касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги ОСОБА_1 . Така процесуальна поведінка позивачів свідчить про їх згоду з оскарженою постановою апеляційного суду про відмову у задоволенні позову про визнання дійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, визнання договорів такими, що підлягають державній реєстрації. Тому суд касаційної інстанції не має підстав для перегляду по суті позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за касаційною скаргою ОСОБА_1 , який не посилався на наявність у нього повноважень діяти в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , таких доказів не надав.

У зв`язку з викладеним постанову апеляційного суду належить залишити без змін.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У зв`язку з наведеним касаційний суд вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, постанову апеляційного суду ? без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко