ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 614/173/21 Номер провадження 22-ц/814/3148/25Головуючий у 1-й інстанції Шолудько А. В. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Суддя-доповідач: Дряниця Ю.В.,

судді: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.

секретар: Чемерис А.К.

за участю: адвоката Остапенко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 05 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного сумісного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного сумісного майна подружжя.

З урахуванням уточнення та відмови позивача від частини позовних вимог, вона остаточно просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за кожним із сторін права власності по 1/2 частині спірного житлового будинку.

В обґрунтування підстав позову зазначає, що з 24.04.1999 по 19.03.2021 року позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. Спірне майно було набуте за час шлюбу, а отже є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки сторони не можуть дійти згоди щодо порядку поділу спільного майна, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 05червня 2025 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що спірне нерухоме майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Позивачка оскаржила рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У доводах апеляційної скарги зазначено, що суд дійшов хибного висновку про те, що спірний житловий будинок не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки не врахував, що відповідач набув права власності на спірне нерухоме майно саме у 2007 році, тобто у період шлюбу.

Посилаючись на норми закону, згідно яких право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації, позивач вважає, що спірний житловий будинок є спільним майном подружжя, отже підлягає розподілу між сторонами, відповідно до положень ст.ст. 69, 70 СК України.

Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, у доводах якого вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 24 квітня 1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ) був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 20.01.2021 Борівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Рішенням Борівського районного суду Харківської області від 19.03.2021 у справі №614/36/21 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що зареєстрований 24.04.1999 у Богуславській сільській раді Борівського району Харківської області, актовий запис №02.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.01.2007, видане на підставі рішення виконкому Богуславської сільської ради від 12.12.2006 за №79, підтверджується право власності ОСОБА_2 на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , опис об`єкта: загальна площа 89,2 кв. м.; житлова площа 63,0 кв.м.; житловий будинок з прибудовами, А, 89,2 кв.м.; л. кухня, Б; погріб, В; гараж, Г; сарай, Д; сарай, Є; вбиральня, З; л. душ, И; водопровід, №1; арт.колодязь, №2; огорожа, №4,5; зливна яма, №3.

Право власності на дане нерухоме майно зареєстровано за відповідачем у Комунальному підприємстві «Борівське бюро технічної інвентаризації» 15.01.2007 за реєстровим номером 4677 в реєстровій книзі №38.

Державна реєстрація речових прав на спірний житловий будинок відбулася під час перебування сторін у шлюбі.

Згідно довідки Комунального підприємства «Борівське бюро технічної інвентаризації» Борівської районної ради Харківської області від 25.05.2021 №76, спірний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з інвентаризаційної справи побудований в 1978 році.

В інвентаризаційній справі №413, оформленій Комунальним підприємством «Борівське бюро технічної інвентаризації» в 2004 році, та технічному паспорті, виготовленому даним комунальним підприємством на спірний житловий будинок, роком побудови будинку зазначено 1978 рік.

Також відповідачем до районного суду надані довідки Центру надання послуг Борівської селищної ради, відповідно до яких у розділі ІV погосподарської книги №10, особовий рахунок НОМЕР_2 за 1980-1982 роки Богуславської сільської ради, погосподарської книги №1, особовий рахунок НОМЕР_3 за 1991-1995 роки Богуславської сільської ради, погосподарської книги №9, особовий рахунок НОМЕР_4 за 1996-2000 роки Богуславської сільської ради, погосподарської книги №8, особовий рахунок НОМЕР_5 за 2001-2005 роки Богуславської сільської ради, погосподарської книги №8, особовий рахунок НОМЕР_5 за 2006-2010 роки Богуславської сільської ради, погосподарської книги №8, особовий рахунок НОМЕР_6 за 2016-2020 роки Богуславської сільської ради, житловий будинок збудований в 1977 році, загальною площею 80 кв.м., головою домогосподарства є ОСОБА_4 , разом з ним проживали і зареєстровані ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 . ОСОБА_6 вибула в інше домоволодіння ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 вибула ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вибула 29.08.2016 в м. Харків), позивачка ОСОБА_1 зареєстрована в домоволодінні з 22.02.2006.

У рішенні №98 виконкому Борівської районної Ради депутатів трудящих селища від 11.03.1975, та у виписці з протоколу загального зібрання колгоспників колгоспу «Зоря» від 20.11.1974 зазначено про виділення ОСОБА_4 земельної ділянки для будівництва житлового будинку площею 0,08 га.

Відповідно до висновку про вартість майна від 14.03.2021, складеного суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_8 , ринкова вартість (без ПДВ) житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , становить 301360,00 грн.

Згідно з Витягом з Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією російської федерації, сформованого Борівською селищною радою 19.07.2024, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , пошкоджений 14.06.2024, категорія пошкоджень: ІІІ, об`єкт непридавтний до використання за цільовим призначенням, повністю втратили свою економічну цінність, наявні пошкодження несучих та огороджувальних конструкцій, ступінь і характер яких свідчить про небезпеку аварійного обвалення об`єкта (зруйновані об`єкти), пошкодження 81-100%, відновлювальні роботи не проводились. За даним фактом порушення законів та звичаїв війни військовослужбовцями російської федерації внесені відомості до ЄРДР 14.06.2024 за №0000810.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд зазначив, що сам факт реєстрації ОСОБА_2 15.01.2007 права власності на житловий будинок, за доведеності його побудови в 1978 році, до моменту реєстрації шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не дає підстав вважати, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Інших доказів, що вказаний житловий будинок був придбаний під час шлюбу позивачкою не надано, як і не було встановлено під час судового розгляду.

Також, районний суд врахував, що спірний житловий будинок збудований у 1978 році, а отже за змістом ЦК УРСР 1963 року, Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966, виникнення права власності на житлові будинки у сільському населеному пункті не залежало від державної реєстрації цього права.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Згідно статей 12, 81 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Колегія суддів вважає, що належним чином встановивши обставини, що мають значення для розгляду справи, а саме проаналізувавши джерело і час набуття нерухомого майна, яке позивач вважає спільним сумісним майном, районний суд дійшов вірного висновку про те, що заявлене до розподілу майно не є спільним сумісним.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем належними та допустимими доказами спростовано поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірний житловий будинок.

Обставин, встановлених місцевим судом, позивач у апеляційній скарзі не спростувала.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів на власну користь та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи, що апеляційна скарга містить доводи, які є аналогічними за своїм змістом позиції позивача, якій суд першої інстанції надав вірну правову оцінку, колегія суддів не вбачає за необхідне надавати обґрунтування кожному з доводів скарги, що узгоджується з усталеною практикою ЕСПЛ, зокрема при розгляді справи «Серявін та інші проти України».

Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення може бути різною в залежності від характеру рішення.

Із огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 05 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Ю.В. Дряниця

Судді Л.І. Пилипчук

О.В. Чумак