П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2025 року м. Київ

Справа № 758/16046/24

Провадження № 22-ц/824/12517/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А. М.,

суддів: Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадженнями за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів на дитину,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року до Подільського районного суду м. Києва надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про зміну способу стягнення аліментів, у якій позивач просить суд: змінити спосіб стягнення аліментів, встановлений рішенням від 28 березня 2024 року Подільського районного суду м. Києва у цивільній справі № 758/12919/23 з відповідача на користь позивача на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з твердої грошової суми, яка становить 6 500 грн. на 1/6 частину з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, до повноліття дитини, розпочавши стягнення в такій частці з для набрання рішенням законної сили.

Позов мотивований тим, що позивач перебувала у шлюбі з відповідачем з 08 червня 2013 року, який було розірвано рішенням суду від 06 липня 2016 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні.

Рішенням від 04 листопада 2016 року Подільського районного суду м. Києва у цивільній справі № 758/11076/16-ц було стягнуто з відповідача, на користь позивача, на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно починаючи з 06 вересня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

В подальшому, на підставі рішення від 21 листопада 2023 року Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області за позовом відповідача у цивільній справі № 389/2403/23 було вирішено зменшити розмір аліментів, що стягуються на підставі рішення Подільського районного суду міста Києва від 04.11.2016 у справі № 758/11076/16-ц з відповідача на користь позивача на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/6 частину з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, до повноліття дитини, розпочавши стягнення в такій частці з дня набрання рішенням законної сили.

Надалі, рішенням від 28 березня 2024 року Подільського районного суду м. Києва у справі № 758/12919/23 за позовом позивача було вирішено змінити спосіб стягнення аліментів, стягуваних на підставі рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 листопада 2016 року у цивільній справі № 758/11076/16-ц з відповідача на користь позивача на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходів), - стягнувши з відповідача на користь позивача на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 6 500 (шість тисяч п`ятсот) гривень, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, які підлягають індексації відповідно до закону, починаючи з дня набуття рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

Внаслідок постановленого рішення про стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі, яка становить 6500 гривень, на думку позивача, були істотно порушені і обмежені права неповнолітньої дитини, яка почала отримувати набагато (в три рази) менше аліментів в твердій грошовій сумі, ніж отримувала раніш, в 1/6 частині від усіх видів заробітку. Зазначена сума не забезпечує сину належний рівень життя, необхідний для його фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Ухвалою суду від 19.12.2024 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. 30.12.2024 до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, як вбачається з останньої недоліки усунуто частково.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14.01.2025 року, прийнято справу до провадження Подільського районного суду м. Києва, вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що о відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 01 січня 2025 року - 4 634,20 гривень.

Також, те що відповідач добровільно виконує рішення Подільського районного суду від 28.03.2024 року у справі № 758/12919/23 у твердій грошовій сумі в розмірі 6 500 грн., яка щороку буде індексуватись та збільшуватись Визначений розмір аліментів у 6500 грн. не є завищеним та відповідає реальним потребам дитини віком 12 років на сьогодення. Розмір доходів відповідача сталий та, наразі становить 38 721,11 і 1/6 частини становила б 6 453,53 і щороку, прогнозовано збільшуватись не буде. А отже, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд би в трете змінив розмір і спосіб стягнення аліментів, що є у даному випадку невиправданим та неефективним.

23 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 квітня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів на дитину в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Посилається на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

Вказує, що судом першої інстанції було застосовано застарілу постанову Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 та постанову Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143ц13.

Також вказує, що суд невірно застосував судову практику а саме постанову Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 536/1557/17, постанову Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 632/580/17, постанову Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 343/945/19, оскільки вказані справи стосуються збільшення розміру аліментів а не як у вказаній справі про зміну способу стягнення аліментів.

Вказує, що до зміни способу стягнення аліментів вона отримувала більший розмір аліментів, та доводи відповідача про те, що фактично розмір аліментів не збільшиться якщо змінити спосіб їх стягнення є необґрунтованими, оскільки він отримує надбавки та завдяки надбавкам розмір аліментів збільшується.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 червня 2025 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу Стрижеус А.М.

Листом Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року матеріали справи №758/16046/24 витребувано з Подільського районного суду м. Києва.

Відповідно до супровідного листа матеріали справи № 758/12919/23 надійшли до Київського апеляційного суду 13 червня 2025 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про зміну способу стягнення аліментів.

Ухвалою Київського апеляційного суд від 21 серпня 2025 року призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

28 липня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 квітня 2025 року, в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено статтею 368 ЦПК України, частина перша якої встановлює, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Ураховуючи те, що справа в силу своїх властивостей є малозначною, розгляд справи Київським апеляційним судом здійснюється в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, урахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Встановлено, що позивач перебувала у шлюбі з відповідачем з 08 червня 2013 року, який було розірвано рішенням суду від 06 липня 2016 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04 листопада 2016 року у цивільній справі № 758/11076/16-ц було стягнуто з відповідача, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь позивача, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно починаючи з 06 вересня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

На підставі рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 листопада 2023 року за позовом відповідача у цивільній справі № 389/2403/23 було вирішено зменшити розмір аліментів, що стягуються на підставі рішення Подільського районного суду міста Києва від 04.11.2016 у справі № 758/11076/16-ц з відповідача на користь позивача на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/6 частину з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, до повноліття дитини, розпочавши стягнення в такій частці з дня набрання рішенням законної сили.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 28 березня 2024 року у справі № 758/12919/23 було вирішено змінити спосіб стягнення аліментів, стягуваних на підставі Рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 листопада 2016 року у цивільній справі № 758/11076/16-ц з відповідача на користь позивача на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходів), - стягнувши з відповідача на користь позивача на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 6 500 (шість тисяч п`ятсот) гривень, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, які підлягають індексації відповідно до закону, починаючи з дня набуття рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач, як на підставу для його задоволення, посилається на те, що бажає отримувати аліменти у розмірі 1/6 частки доходів відповідача на утримання сина, а не у твердій грошовій сумі 6 500 грн., оскільки право обирати та змінювати спосіб стягнення аліментів належить стягувачу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції застосовано застарілу постанову Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 та постанову Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143ц13, є необґрунтованими, оскільки вказану постанову не було визнано нечинною а тому суд при ухвалені судового рішення може використовувати її як джерело та посилатись на неї.

За вимогами ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до вказаної норми, аліменти на утримання дитини можуть бути стягнуті на користь того із батьків, з ким вона проживає та на чиєму утриманні вона перебуває.

Таким чином, названими вище положеннями СК України спосіб стягнення аліментів (у частці від доходу платника чи у твердій грошовій сумі) поставлений у залежність від вимоги того, хто має на них право та одночасно встановлено, що розмір аліментів, призначений за будь-яким із зазначених способів стягнення аліментів, не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При цьому, мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей; непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачом аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

В свою чергу, ч. 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, присуджених за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі і навпаки).

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 листопада 2018 року (справа №372/2393/17).

Отже, позивачі у відповідній категорії справ, як одержувачі аліментів, не обмежені правом на подання заяви про збільшення розміру таких, зокрема шляхом зміни способу їх присудження.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 917/1307/18 23 жовтня 2019 року, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Апеляційний суд зазначає, що пред`являючи вимогу про зміну способу стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від заробітку (доходу) платника аліментів, позивач належним чином не обґрунтувала та не підтвердила належними доказами факт зміни обставин, які мали місце за період часу з ухвалення судом рішення про стягнення аліментів та станом на час звернення до суду, оскільки відповідно до матеріалів справи дохід відповідача становить 23 820,03 грн, і якщо суд встановить розмір стягнення 1/6 розмір аліментів буде становити менше 6 500,00 грн та може погіршити становище дитини.

Також, посилання позивача про наявність бойових виплат є недоведеною, оскільки жодних доказів таких виплат в матеріалах справи відсутні.

Також апеляційний суд погоджується, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 01 січня 2025 року - 4 634,20 гривень, а тому стягнутий розмір аліментів перевищує вказаний прожитковий мінімум та є достатнім.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Таким чином, апеляційний суд зазначає. що батьки мають рівні обов`язки а тому враховуючи обов`язок позивача утримувати дитину на рівні з батьком розмір коштів на утримування дитини становить 13 000,00 грн, що перевищує прожитковий мінімум більш ніж у 2,5 рази та є достатнім для утримання дитини.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази колегія судів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та збільшив розмір аліментів на утримання дитини.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильних та обґрунтованих висновків про задоволення позову частково.

Доводи апеляційної скарги апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 09 квітня 2025 року без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Оскільки Київський апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня вручення такого судового рішення лише з підстав, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна