КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 361/1355/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 листопада 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Писанець Н.В. в м. Бровари 09 вересня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У лютому 2025 року позивач Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором позики № 79599966 в розмірі 24383,75 грн., з яких 7000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 17283,75 грн. сума заборгованості за відсотками, покласти на відповідача судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що 03 лютого 2024 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 уклали договір позики № 79599966, за умовами п. 1 якого, за цим договором позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти (позику), на погоджений умовами договору строк шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики або достроково, та сплатити позикодавцю плату від суми позики.

Підписанням цього договору позики відповідач підтвердив, що він ознайомився на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license/ з повною інформацією щодо позикодавця та його послуги, що передбачена ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (п.п. 5.1 п. 5 договору позики). Також відповідач погодився, що до моменту підписання договору позики вивчив цей договір та Правила надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, розміщений на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license/, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору йому зрозумілі (п.п. 5.3 п. 5 договору позики).

Правила надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті https://mycredit.ua. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору позики та визначають порядок і умови користування, права та обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

Відповідно до п. 20 договору позики цей договір укладений у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-комунікаційної системи, із застосуванням електронного підпису та електронного підпису одноразовим ідентифікатором згідно Закону України «Про електронну комерцію». Згідно п. 24 договору позики цей договір укладений на взаємовигідних умовах, на принципах ст. 6, 627 ЦК України.

14 червня 2021 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЕАПБ» укладено договір факторингу № 14/06/21. Відповідно до реєстру боржників № 25 від 20 червня 2024 року до договору факторингу, ТОВ «ФК «ЕАПБ» набуло право вимоги до відповідача в сумі 24283,75 грн., з яких 7000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 17283,75 грн. сума заборгованості за відсотками. З моменту отримання права вимоги до відповідача позивачем не здійснювалось нарахування жодних штрафних санкцій.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2025 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЕАПБ» заборгованість за кредитним договором № 79599966 в розмірі 24323,75 грн., з яких 7000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 17283,75 грн. сума заборгованості за відсотками, а також судовий збір в розмірі 3028 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що договір позики укладено на строк 30 днів, відповідно після спливу 30 днів кредитор не має право нараховувати проценти по кредитному договору. Після закінчення строку повернення кредитного договору кредитор не має права нараховувати проценти та неустойку, оскільки наслідками настання строку виконання кредитного зобов`язання в повному обсязі є припинення нарахування процентів кредитором, що зазначено у правовому висновку Великої Палати Верховного Суду в п. 91 постанови від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12.

Вказував, що у справі взагалі відсутні докази того, що грошові кошти по кредитним договорам були зараховані на банківських рахунок позивача, що суперечить судовій практиці.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в справі № 464/5314/17, у якій досліджувалося питання щодо наслідків укладення договору позики без фактичної передачі грошових коштів, наводив зміст ст. 1046 ЦК України щодо моменту укладення договору позики.

Наголошував, що не підписував правила кредитування, розміщені на вебсайті, а лише підписав заяву про приєднання, що відповідно до судової практики, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, не дає позивачу право нараховувати проценти та неустойку, а лише на повернення тіла кредиту.

Зазначав, що копію ухвали суду про відкриття провадження у справі не отримував, отже можливості вчасно скористатися своїми процесуальними правами був позбавлений.

Посилався на п. 2,4 ст. 2 ЦПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом та судом та змагальності сторін, ст. 43 ЦПК України щодо прав та обов`язків учасників справи, абз. 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, судову практику ЄСПЛ, правові висновки Верховного Суду в постанові від 12 липня 2023 року в справі № 910/5080/21 щодо обов`язків суду при розгляді справи, п. 8 ст. 129 Конституції України, ст. 352. 263, 370, 367, 374, 376 ЦПК України.

Зазначив, що порушення норм процесуального права за оскаржуваним рішенням проявилося в тому, що відповідача не було належним чином повідомлено про відкриття провадження і таким чином фактично позбавлено можливості реалізувати свої процесуальні права: право вступу у справу до закінчення підготовчого провадження, право вступу у справу до початку першого судового засідання, право надати відзив та пояснення до однієї або декількох сторін у справі, порушено принцип змагальності сторін при ухваленні оскаржуваного рішення.

Повідомляв, що він є мобілізованим і на даний час проходить контрактну службу у лавах ЗСУ, тобто є військовослужбовцем і виконує обов`язок і завдання із забезпечення національної безпеки та оборони України. В період виконання умов договору позики, а також станом на момент ухвалення рішення судом першої інстанції він мав статус військовослужбовця ЗСУ та на нього поширювались пільги, передбачені п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», тобто до відповідача не могла застосовуватись відповідальність у виді штрафних санкцій та пені за невиконання зобов`язань за користування кредитом, а також був відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом, чого судом першої інстанції враховано не було.

Наводив зміст ст. 1048 ЦК України щодо права кредитодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, ст. 11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», якими встановлено обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 2 ст. 18, п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якими визначено умови несправедливості умов договору, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми конпенсації.

Вказував, що суд проігнорував позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 щодо погодженого сторонами строку кредитування та порядку нарахування відсотків за користування кредитними коштами, згідно яких, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

Зазначив, що розмір процентів є непропорційно великою сумою компенсації (понад 50 % вартості кредиту), не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, що знаходить своє відображення у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 132/1006/19.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилався на обставини укладення договору 03 лютого 2024 року між ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 в електронній формі, зазначав, що для укладення договору необхідно здійснити певну послідовність дій, направлених на реальне укладення договору та отримання коштів.

Вказував, що сторони узгодили розмір кредиту та умови користування коштами, у договорі передбачено умови та строки нарахування відсотків та відповідальність сторін за невиконання та неналежне виконання умов договору, що свідчить про ознайомлення позичальника зі всіма істотними умовами договору та про наявність волі відповідача для укладення кредитного договору на погоджених умовах.

Зауважував, що інформація про ідентифікацію, реєстрацію та про відправлення/надходження на номер мобільного телефону одноразового ідентифікатора для підписання кредитного договору та додатків для нього знаходиться безпосередньо у ІТС Первісного кредитора, доступ до якої має первісний кредитор та апелянт як власник особистого кабінету, в той час як позивач не має такої інформації.

На обґрунтування своїх доводів цитував ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» та посилався на судову практику в цій категорії справ.

Щодо перерахування кредитних коштів та розрахунку заборгованості, пояснював, що кошти кредиту надано товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжних карток № НОМЕР_1 , реквізити яких надані споживачем товариству з метою отримання кредиту. Відповідач, як власник карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, може власноруч отримати виписки по рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування кредитних коштів, а також мав право подати до суду власний розрахунок або висновок експерта, складений на його замовлення, але не користався даним правом.

Пояснював, що з метою надання вичерпної інформації по справі та у відповідності до умов договорів факторингу позивачем було ініційовано запити до первісних кредиторів щодо надання додаткових доказів, а саме детальних розрахунків заборгованості та доказів, що підтверджують надання (перерахування) коштів відповідачу за укладеними кредитними договорами. Станом на 14 листопада 2025 року отримано детальний розрахунок заборгованості, тому позивач вимушений просити суд поновити строк та долучити до матеріалів справи розрахунок заборгованості за кредитним договором, наданий первісним кредитором. Надані позивачем докази є належними, допустимими та достатніми для підтвердження надання/перерахування коштів позичальнику та обґрунтування розміру заборгованості відповідача за кредитним договором.

Наголошував, що ним не здійснювалось жодних додаткових нарахувань і не застосовано жодних штрафних санкцій до відповідача. Всі нарахування за порушення кредитних зобов`язань здійснювались виключно первісними кредиторами.

Щодо статусу військовослужбовця у відповідача, звертав увагу, що відповідач не надав первісному кредитору жодних доказів на підтвердження у нього пільг відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей».

До відзиву на апеляційну скаргу надано новий доказ, а саме розрахунок заборгованості за кредитним договором, складений ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» 13 листопада 2025 року.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Водночас, позивачем не наведено об`єктивних причин, які перешкодили подати вказані докази у встановлений законом строк, таким чином, апеляційний суд не може врахувати нові докази як докази, яким заявник обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 лютого 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 уклали в електронній формі шляхом підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором договір позики № 79599966, відповідно до умов якого відповідач мав отримати кредит в сумі 1500 грн. на 30 днів з кінцевим терміном повернення 03 березня 2024 під процентну ставку 0,75 % на день, орієнтовна загальна вартість позики 1837,50 грн., номер електронного платіжного засобу НОМЕР_1 (а. с. 6 - 8).

04 лютого 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 уклали в електронній формі шляхом підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором додаткову угоду № 79599966 до договору позики від 03 лютого 2024 року, за умовами якої, на підставі звернення позичальника, здійсненого за допомогою засобів інформаційно-комунікаційної системи, позикодавець збільшує суму наданої позичальнику позики 1500 грн. на 5500 грн., таким чином, загальний розмір наданої позики становить 7000 грн. Позичальник розуміє та підтверджує, що в зв`язку зі збільшенням загального розміру позики зміниться орієнтовна загальна вартість позики. В зв`язку з цим сторони домовились, що орієнтовна реальна річна процентна ставка становитиме 1197,4 %, а орієнтовна загальна вартість позики - 8533,75 грн. (а. с. 9 - 10).

Згідно договору факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року (з урахуванням додаткових угод та акта приймання-передачі реєстру боржників), укладених між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», до останнього перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором № 79599966 на загальну суму 24283,75 грн, в тому числі 7000 грн. - основна сума боргу, та 17283,75 грн. - відсотки (а. с. 11 - 17, 19).

В матеріалах справи також міститься розрахунок заборгованості за кредитним договором, згідно якого станом на 31 грудня 2024 року заборгованість за договором позики № 79599966 не погашена, залишок заборгованості складає 24283,75 грн., з яких 7000 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 17283,75 грн. сума заборгованості за відсотками (а. с. 18)

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги надано нові докази, а саме копію довідки в/ч НОМЕР_2 від 26 вересня 2025 року № 2672, згідно якої ОСОБА_1 перебуває на військовій службі по мобілізації у в/ч НОМЕР_2 , копію військового квитка з відмітками про проходження військової служби, зокрема про складення військової присяги 27 липня 2024 року.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2025 року відкрито провадження в даній справі в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали (а. с. 46 - 47).

Копію ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2025 року разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї документів направлено на адресу ОСОБА_1 (а. с. 51).

Разом із тим, поштова кореспонденція, яка направлялась судом ОСОБА_1 , була повернута до суду першої інстанції з відміткою про закінчення терміну зберігання, що свідчить про фактичне невручення відповідачу копії ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви (а. с. 53).

Оскільки відповідач не брав участі в розгляді справи судом першої інстанції, а право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, відтак прийняття доказів, наданих відповідачем, та їх оцінка є необхідними для повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин, що мають значення для справи в межах апеляційного перегляду.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 634, 638 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

У позовній заяві ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» вказувало на те, що кредитні договори були укладені первісним кредитором з ОСОБА_1 з використанням підписання електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який був надісланий на номер мобільного телефону відповідача.

З матеріалів справи вбачається і судом встановлено, що ОСОБА_1 03 лютого 2024 року дійсно було укладено договір позики № 79599966 з ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів»

Апеляційний суд погоджується з даними висновками, оскільки законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряється апеляційним судом в межах доводів та вимог апеляційної скарги, і відповідач рішення суду першої інстанції щодо обставин укладення договору не оскаржував.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», суд першої інстанції виходив із того, що 03 лютого 2024 року ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 79599966, шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, із застосуванням електронного підпису та електронного підпису одноразовим ідентифікатором згідно Закону України «Про електронну комерцію». Всупереч умовам договору позики, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконав свого зобов`язання, і після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача на підставі договору факторингу від 14 червня 2021 року № 14/06/21 між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», відповідач не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», і таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за договором позики № 79599966 в розмірі 24283,75 грн.

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Так, з матеріалів справи вбачається, що договір, підписаний ОСОБА_1 , передбачав передачу первісним кредитором позичальнику у власність грошових коштів шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, вказаний останнім.

Стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції залишив поза увагою, що у справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право позивача на пред`явлення будь-якої вимоги.

Судом першої інстанції не враховано, що належними доказами, що підтверджують наявність заборгованості за кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п. 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Судом першої інстанції не враховано, що позивачем не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що відповідачу по справі були перераховані грошові кошти у розмірах, які зазначені позивачем по справі, і що наявні в матеріалах справи документи, а саме розрахунок заборгованості та витяг з реєстру боржників, у якому зазначено суму заборгованості за відступленою вимогою, лише констатують наявність заборгованості у фіксованій сумі, але не підтверджують її наявність, походження і розмір.

З урахуванням того, що надані позивачем розрахунок суми боргу за кредитним договором та витяг з реєстру боржників не є зведеними документами, які не були погоджені з відповідачем і не підтверджені первинними обліковими бухгалтерськими документами, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено наявності у відповідача заборгованості за вказаними договорами кредиту та позики у розмірах, зазначених у розрахунку.

Розрахунок заборгованості, на який посилався позивач у позові і який досліджувався судом першої інстанції, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Вказаний розрахунок із зазначенням конкретних розмірів заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а відтак, інформація, зазначена в цьому доказі, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.

Тягар доказування покладено на сторони, що забезпечує реалізацію принципу змагальності у судовому процесі. Реалізація такого принципу здійснюється через стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видасться вірогіднішим, ніж протилежний. Застосування такого підходу оцінки доказів відповідає позиції Верховного Суду у справах №910/18036/17 від 02 жовтня 2018 року, №917/1307/18 від 23 жовтня 2019 року.

Оскільки в матеріалах справи відсутня заява відповідача про визнання позову, і оскільки саме на позивача в силу положень ст. 12, 13 ЦПК України покладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що жодних належних та допустимих доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позові, щодо отримання відповідачем кредитних коштів, наявності заборгованості та її розміру матеріали справи не містять, а відтак позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено судом першої інстанції безпідставно, оскільки є недоведеним та необґрунтованим.

За таких умов, оскільки факту отримання ОСОБА_1 коштів за кредитними договорами в межах даного апеляційного перегляду не встановлено, нарахування процентів за користування кредитними коштами в будь-якому розмірі та за будь-який період є безпідставним, в зв`язку з чим апеляційний суд не оцінює доводи апеляційної скарги:

- про незаконність нарахування відсотків поза межами тридцятиденного строку дії позики, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду в п. 91 постанови від 23 березня 2018 року в справі № 444/9519/12;

- про незаконність нарахування відсотків в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не підписував правила кредитування, розміщені на вебсайті ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», враховуючи судову практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17;

- про незаконність нарахування відсотків та штрафних санкцій при укладенні кредитного договору в зв`язку з поширенням на ОСОБА_1 пільг, передбачених п. 15 ч. 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»;

- про недотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 2 ст. 18, п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», непропорційно великий розмір процентів (понад 50 % вартості кредиту), який не відповідає засадам справедливості. добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Крім того, вважаючи, що право вимоги до відповідача належить позивачу, суд першої інстанції не звернув уваги, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів переуступки прав вимоги, а, відтак, і права вимоги позивача до відповідача.

Зазначені обставини помилково вважав встановленими суд першої інстанції.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам, наданим ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» на підтвердження переходу права вимоги до ОСОБА_1 , та не звернуто увагу, що позивач в якості доказів надав лише окремі аркуші договору факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року, укладеного ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів».

Копії окремих аркушів договорів факторингу не є належним чином засвідченими копіями документів та не є засвідченими витягами з них, тому суд першої інстанції не мав приймати їх як належний, допустимий та достовірний доказ у розумінні ст. 77 - 79 ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції залишено поза увагою, що витяг з реєстру боржників до договору факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року не підписано та не завірено печатками другої сторони. Фактично доданий витяг є документом, що надрукований позивачем та підписаний його представником, що не є ідентичним копії оригінального документа.

Також апеляційний суд враховує та погоджується зі слушними доводами відповідача в апеляційній скарзі щодо порушення норм процесуального права за оскаржуваним рішенням, яке проявилося в тому, що відповідача не було належним чином повідомлено про відкриття провадження і таким чином фактично позбавлено можливості реалізувати свої процесуальні права.

Дійсно, як вже було встановлено в межах цієї постанови, поштова кореспонденція, яка направлялась судом ОСОБА_1 , була повернута до суду першої інстанції з відміткою про закінчення терміну зберігання, що свідчить про фактичне невручення відповідачу копії ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви (а. с. 53).

При цьому суд першої інстанції не вжив заходів щодо повторного направлення копії ухвали про відкриття провадження, позовної заяви та доданих до неї матеріалів на адресу відповідача, який не був обізнаний про розгляд справи, а розглянув справу за наявними матеріалами.

Приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. За змістом висновків Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

У постановах Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 947/15524/20, від 11 березня 2020 року в справі № 761/8849/19, від 22 вересня 2021 року в справі № 465/205/17, від 28 жовтня 2021 року в справі № 465/6555/16-ц зазначено, що повернення повістки про виклик до суду з відміткою про причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування учасника справи про час і місце розгляду справи.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат, та оскільки відповідачем за подання апеляційної скарги було сплачено судовий збір в розмірі 4542 грн., вказані судові витрати підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» в позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» (м. Київ вул. Симона Петлюри 30 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати в розмірі 4542 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.