ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 грудня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 733/2041/25

Головуючий у першій інстанції Овчарик В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1767/25

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у письмовому провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ічнянського районного суду Чернігівської області від 09 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення коштів.

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просила стягнути: з ОСОБА_2 на свою користь 11 000 грн заборгованості за договором позики; з ОСОБА_3 6 911 грн заборгованості за договором позики; з ОСОБА_4 34 600 грн заборгованості за договором позики; із ОСОБА_5 11 979 грн заборгованості за договором позики.

Мотивуючи заявлені вимоги, зазначала, що на підставі розписки позичила в борг ОСОБА_4 кошти в сумі 34 600 грн, які він зобов`язувався повернути до 30 червня 2024 року. На підставі іншої розписки від 04 липня 2024 року позичила в борг ОСОБА_5 кошти в сумі 11 979 грн, які відповідач зобов`язувався повернути до кінця липня 2024 року. 10 червня 2025 року позичила в борг ОСОБА_3 кошти в сумі 6 911 грн, які боржник зобов`язувався повернути до 01 вересня 2025 року. 10 червня 2025 року також позичила в борг ОСОБА_2 кошти в сумі 11 000 грн, які відповідачка за письмовою розпискою зобов`язалася повернути до 14 вересня 2025 року.

Указувала, що відповідачі зобов`язання щодо повернення отриманих ними за розписками грошових коштів у встановлені строки не виконали, що стало підставою звернення з цим позовом.

Ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 09 жовтня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення коштів повернуто позивачці.

В апеляційній скарзі представник позивачки адвокат Сакун І.А., вважаючи ухвалу такою, яку постановлено з порушенням процесуальних норм, просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до безпідставності висновку районного суду про порушення ОСОБА_1 правил об`єднання позовних вимог. Скаржниця зазначає, що нею заявлені вимоги з аналогічних підстав та обрано один і той же спосіб захисту своїх прав, а предметом спору є однорідні права та обов`язки.

Наголошує на тому, що, зважаючи на приписи ст. 2, 5, 188 ЦПК України, ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати участь у судовому процесі. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом ст. 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів.

Звертає увагу, що у разі порушення правил об`єднання позовних вимог суд з метою виконання завдання цивільного судочинства не має обов`язку повернути позовну заяву, а за клопотанням учасника справи або за власної ініціативи, надавши доступ до суду та відкривши провадження у справі, самостійно роз`єднати позовні вимоги за правилами ч. 6 ст. 188 ЦПК України та розглянути кожну із заявлених вимог окремо. Указавши в оскаржуваній ухвалі про необхідність подачі чотирьох окремих позовів, районний суд, всупереч роз`ясненням п. 15 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, не зазначив, що сумісний розгляд заявлених вимог ускладнить вирішення спору, отже необхідності у роз`єднанні позовів в цьому випадку немає.

Відповідачами відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, а ухвалу суду скасувати, ураховуючи наступне.

Дійшовши висновку про необхідність повернення позовної заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції, пославшись на п. 2 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, виходив з того, що заявлені позивачкою вимоги стосуються договорів позики, які укладені між позивачкою та чотирма іншими відповідачами, які не пов`язані між собою, при цьому кожен договір укладений на різну суму. Заявлені вимоги за своєю правовою природою є окремими підставами позову та не пов`язані між собою, оскільки обґрунтовуються різними обставинами та підтверджуються різними доказами. Таким чином за поданою ОСОБА_1 позовною заявою фактично підлягають вирішенню чотири окремих спори.

Однак, з наведеним висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, зважаючи на таке.

У справі встановлено, що у жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася з позовом, в якому просила стягнути на свою користь з ОСОБА_2 11 000 грн, з ОСОБА_3 6 911 грн, з ОСОБА_4 34 600 грн та із ОСОБА_5 11 979 грн (а.с. 1-2). Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивачка зазначала, що у 2024-2025 роках кожному з відповідачів позичила відповідну суму коштів, які останні зобов`язалися повернути у визначений строк. Наведені обставини засвідчені написаними власноруч відповідачами письмовими розписками. Проте, свої зобов`язання щодо повернення отриманих ними грошових коштів у встановлені строки відповідачі не виконали.

За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право кожного на розгляд його справи судом передбачено також п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням. Це право може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

За змістом ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (п. 4, 5 ч. 2 ст. 175 ЦПК України). У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору (ч. 6 ст. 175 ЦПК України).

Отже, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів предмета і підстав позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц).

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.

Статтею 188 ЦПК України передбачено правила для об`єднання і роз`єднання позовів.

Згідно з ч. 1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Однак таке об`єднання позовних вимог можливе саме в одній позовній заяві при зверненні з позовом до суду, а не шляхом подання нового самостійного позову з додатковими похідними вимогами після порушення провадження у справі для його спільного розгляду з первісним позовом.

З аналізу наведеної норми вбачається, що позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. Об`єднаними можуть бути позовні заяви, які пов`язані з однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим же позивачем до одного й того самого відповідача (чи відповідачів), або хоч і різними позивачами, але до одного й того ж відповідача. Однорідними є позовні вимоги, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.

Суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства (ч. 6 ст. 188 ЦПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 185 ЦПК України заява повертається у випадках, коли порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень ст. 188 цього Кодексу).

Частинами 4 та 5 ст. 188 ЦПК України визначено, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом. Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.

Підставою стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 позичених ними грошових коштів ОСОБА_1 зазначила невиконання відповідачами зобов`язань щодо повернення боргу у встановлені строки.

Водночас районний суд, дійшовши висновку про порушення ОСОБА_1 правил об`єднання позовних вимог, залишив поза увагою те, що заявлені позивачкою вимоги є однорідними, виникли з одних і тих самих (аналогічних) підстав (надання в борг грошових коштів) та одночасно пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту її прав і законних інтересів. Отже, висновок суду про повернення позовної заяви з підстав порушення правил об`єднання позовних вимог не може вважатися законним та обґрунтованим.

За обставинами справи не встановлено, що заявлені ОСОБА_1 вимоги належить розглядати в порядку різного судочинства або щодо них законом визначена виключна підсудність різним судам.

Колегія суддів виходить з того, що у разі порушення правил об`єднання позовних вимог суд з метою виконання завдання цивільного судочинства не має обов`язку повернути позовну заяву, а за клопотанням учасника справи або за власної ініціативи, надавши позивачу доступ до суду та відкривши провадження у справі, самостійно роз`єднати позовні вимоги за правилами ч. 6 ст. 188 ЦПК України та розглянути кожну із заявлених вимог окремо. Аналогічний висновок навів Верховний Суд у постанові від 07 грудня 2022 року у справі № 182/1919/22.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. ЄСПЛ констатує, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (рішення ЄСПЛ у справі «SHISHKOV v. RUSSIA» від 20 лютого 2014 року). Разом з тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що районний суд дійшов помилкового та передчасного висновку щодо повернення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення коштів через невідповідність нормам процесуального закону, отже відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України ухвала, що оскаржується, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ічнянського районного суду Чернігівської області від 09 жовтня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова