ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 211/6872/23

провадження № 61-15748св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 липня 2024 року у складі судді Сарат Н. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Остапенко В. О., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 211/6872/23).

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала анкету-заяву від 20 лютого 2018 року № б/н, згідно з якою отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який згодом було збільшено до 48 000 грн. При підписанні анкети-заяви ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на офіційному сайті банка www.privatbank.ua, складає між сторонами договір про надання банківських послуг, й те, що вона зобов`язується виконувати його умови.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання виконало в повному обсязі, надало ОСОБА_1 можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

ОСОБА_1 не виконала взяті на себе зобов`язання, тому станом на 17 жовтня 2023 року у неї утворилась заборгованість у розмірі 60 043,16 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 48 064,90 грн, заборгованості за простроченими процентами - 11 978,26 грн.

Ураховуючи наведене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на користь банка заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг від 20 лютого 2018 року № б/н у розмірі 60 043,16 грн та судовий збір у розмірі 2 684 грн.

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів (справа № 211/7896/23).

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 20 лютого 2023 року у період з 18 год 34 хв до 18 год 36 хв внаслідок шахрайських дій невстановленими особами з її карткового рахунку № НОМЕР_1 , відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» неправомірно списано грошові кошти у розмірі 48 000 грн та з карткового рахунку № НОМЕР_2 - у розмірі 3 000 грн.

Грошові кошти з карткового рахунку № НОМЕР_1 , що були вкрадені це встановлений банком кредитний ліміт на підставі кредитного договору про надання банківських послуг від 20 лютого 2018 року № б/н.

Вказувала, що 22 лютого 2023 року вона звернулася до Відділення поліції № 1 Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровської області (далі - Відділення поліції № 1 Криворізького РУП ГУ НП в Дніпропетровській області) з приводу вчинення щодо неї шахрайських дій, про що 23 лютого 2023 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) про кримінальне правопорушення за № 0000212, за частиною четвертою статті 185 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

01 березня 2023 року вона звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про несанкціонований доступ до її карткових рахунків, зняття з них готівкових коштів, у якій просила банк повернути їй грошові кошти, провести розслідування, знайти винних осіб, пояснити чому саме та хто зняв її грошові кошти. Також повідомила банк про звернення з цього приводу до поліції. Проте відповідь від банку отримано не було.

Посилалася на те, що як користувач картки своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, списання грошових коштів з її карткових рахунків відбулося не за її розпорядженням.

У листі від 17 листопада 2023 року Відділення поліції № 1 Криворізького РУП ГУ НП в Дніпропетровській області повідомило про те, що під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000212 було проведено тимчасовий доступ до речей та документів, що перебувають у володінні АТ КБ «ПриватБанк». Під час огляду файлу «ір.xlsx», що містить інформацію про дату, час та ІР-адреси пристрою, з якого входили до мобільного банкінгу було встановлено, що 20 лютого 2023 року вхід до мобільного пристрою здійснювався через ІР-адресу НОМЕР_3 . В ході досудового розслідування встановлено, що ІР-адреса 176.108.112.50 відноситься до м. Чернівці, вул. Головна, 60.

Вважала, що саме на банк покладено обов`язок доведення того, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Банк не забезпечив безпечність банківських операцій та переказу коштів, не бажає виконати вимоги закону та відновити залишок коштів на рахунку до того стану, в якому він був перед виконанням вищевказаних незаконних операцій з її картковим рахунком.

При цьому банк продовжує нараховувати їй проценти, пеню, у результаті чого її заборгованість зростає. Через такі дії банку вона була вимушена звертатися до суду за захистом своїх порушених прав, що потребує не лише матеріальних витрат, а й емоційних затрат, що негативно впливає на стан її здоров`я. Отже, внаслідок неправомірних дій банку їй було завдано моральної шкоди, що виявилася у погіршенні стану здоров`я, необхідності вживати додаткові ліки. Розмір моральної шкоди вона оцінила у 10 000 грн.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд:

- зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк»відновити залишок на картковому рахунку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 , до стану 0 грн 00 коп, у якому він перебував перед виконанням несанкціонованих операцій від 20 лютого 2023 року;

- списати нараховані у зв`язку з отриманням кредиту по картковому рахунку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 відсотки, пеню, штрафні санкції, суми комісій;

- відновити залишок на картковому рахунку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 , до стану 3 000 грн, у якому він перебував перед виконанням несанкціонованих операцій від 20 лютого 2023 року;

- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 липня 2024 року позов АТ КБ «ПриватБанк» та зустрічний позов ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду.

Присвоєно єдиний номер справи 211/6872/23.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 липня 2024 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок на картковому рахунку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , відкритий на ім`я ОСОБА_1 , до стану 0 грн 00 коп, у якому він перебував перед виконанням несанкціонованих операцій від 20 лютого 2023 року; списати нараховані у зв`язку з отриманням кредиту по картковому рахунку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 , відсотки, пеню, штрафні санкції, суми комісій, відновити залишок на картковому рахунку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 , до стану 3 000 грн 00 коп, у якому він перебував перед виконанням несанкціонованих операцій від 20 лютого 2023 року.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором та частково задовольняючи зустрічні вимоги ОСОБА_1 про захист прав споживачів, суд першої інстанції, надавши оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності, врахувавши відповідні норми ЦК України, судову практику Верховного Суду, виходив із недоведеності факту того, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанні ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Тому наявні правові підстави для припинення незаконного нарахування їй заборгованості за відповідним картковим рахунком та відновлення залишку коштів станом на 20 лютого 2023 року.

Ураховуючи, що відбулося безпідставне списання коштів з карткових рахунків ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних переживаннях та стражданнях, порушенні нормального життєвого ритму, витрачанні часу та зусиль для захисту своїх прав.

Визначаючи розмір моральної шкоди у розмірі 5 000 грн, районний суд урахував характер і тривалість моральних страждань ОСОБА_1 , засади розумності, виваженості та справедливості.

Суд першої інстанції вважав, що витрати, понесені ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому такий розмір витрат на оплату послуг адвоката відповідає критерію реальності та розумності, є співмірним зі складністю справи і обсягом виконаних адвокатом робіт. Судом також ураховано, що АТ КБ «ПриватБанк» не скористався правом на подання клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, доказів нерозумності цих витрат, їх неспівмірності зі складністю справи не подав.

Застосувавши статтю 141 ЦПК України, районний суд стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн, оскільки ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 липня 2024 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог ОСОБА_1 .

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 липня 2024 року в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу змінено, зменшивши їх розмір з 10 000 грн до 5 000 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність факту порушення прав ОСОБА_1 , яка не мала наміру та волевиявлення на здійснення 20 лютого 2023 року будь-яких банківських операцій за своїм банківським рахунком, отримання кредитних коштів та їх використання, своїми діями чи бездіяльністю не сприяла розголошенню особистих даних, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, третіх осіб на вчинення таких дій не уповноважувала, після виявлення списання коштів з її рахунку відразу звернулася із заявою до поліції та повідомила банк. При цьому АТ КБ «ПриватБанк» не надало належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 , як користувач платіжної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей за платіжною карткою, її особового рахунку, акаунту чи додатку «Приват24», незаконному використанню номеру платіжної карти, CVV-коду та терміну дії чи іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що банк не ініціював проведення службового розслідування за фактом шахрайський дій, у той час як правоохоронними органами під час здійснення досудового розслідування було встановлено, що 20 лютого 2023 року вхід до мобільного пристрою здійснювався через ІР-адресу НОМЕР_3 , яка відноситься до м. Чернівці, вул. Головна, 60.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з банку на користь ОСОБА_1 моральної шкоди та відмовляючи у задоволенні вказаної вимоги, апеляційний суд виходив із того, що останньою не надано належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що внаслідок рішень, дій чи бездіяльності їй завдано моральних страждань.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що районний суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» понесених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, виходячи із того, що клопотання про зменшення розміру цих витрат банк не подавав, а визначений розмір відповідає критерію реальності та розумності, є співмірним зі складністю справи і обсягом виконаних адвокатом робіт.

Ураховуючи, що зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково, апеляціний суд вважав, що на підставі статті 141 ЦПК України на користь неї з банку підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених вимог. Тому витрати на професійну правничу допомогу, стягнуті рішенням суду першої інстанції підлягають зменшенню з 10 000 грн до 5 000 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 липня 2024 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні зустрічного позову позивач за зустрічним позовом не оскаржила, тому у силу вимог статті 400 ЦПК України оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні зустрічного позову про відшкодування моральної (немайнової) шкоди у касаційному порядку не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У листопаді 2024 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 грудня 2024 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції, роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу та відмовлено у задоволенні клопотання заявника про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень.

У березні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2025 року у задоволенні заяви АТ КБ «ПриватБанк» про зупинення виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року відмовлено.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що згідно з Умовами та правилами надання банківських послуг, положенням Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні», клієнт зобов`язаний вживати заходів щодо запобігання втрат (викрадення) карток, персональний ідентифікаційний номер тощо; клієнт несе відповідальність за всі операції, що проводяться у підрозділах банку, через пристрої самообслуговування, систему «Приват 24», MobileBanking з використанням передбачених Умовами засобів його ідентифікації і аутентифікації. При цьому банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація про рахунки клієнта, карту, контрольну інформацію клієнта, відправленому у sms-повідомленні, пін-коді, ідентифікаторі користувача, паролях системи «Приват24» тощо, стане відомо іншим особам внаслідок несумлінного виконання клієнтом умов їхнього зберігання і використання та/або прослуховування або перехоплення інформації у каналах зв`язку під час використання цих каналів.

Посилається на те, що користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Наявність кримінального провадження не може свідчити про вчинення злочину щодо ОСОБА_1 до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені та не може бути підставою для звільнення його від обов`язку неналежного виконання зобов`язань. Єдиним власником карткового рахунку є ОСОБА_1 . Кошти були переведені її розпорядженням, отже і відповідальність за переведення коштів несе ОСОБА_1 .

Вказує, що ОСОБА_1 не довела відсутності заборгованості та належного виконання умов кредитного договору, а тому вимоги позову банку підлягають задоволенню.

Банк стверджує, що ОСОБА_1 не надала усіх належних і допустимих доказів на підтвердження дійсного та фактичного надання адвокатом заявленого обсягу послуг, а також не підтвердила їх фактичну оплату, тому вважає, що у судів першої та апеляційної інстанції були відсутні підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень АТ КБ «ПриватБанк» вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 153/1334/16, від 10 липня 2019 року у справі № 522/22780/15-ц, від 29 липня 2020 року у справі № 753/10779/16-ц, від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17, від 07 грудня 2020 року у справі № 182/5175/16-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 лютого 2018 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а. с. 19).

На підтвердження факту отримання ОСОБА_1 кредитної картки АТ КБ «ПриватБанк» надало довідку про отримання кредитних карток, в якій зазначено дату відкриття рахунку № НОМЕР_4 - 20 лютого 2018 року «Картка Універсальна». Також 23 грудня 2021 року ОСОБА_1 видано картку № НОМЕР_5 , а 22 лютого 2023 року - картку № НОМЕР_6 (а. с. 17, 18).

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки старт карткового рахунку № НОМЕР_4 відбувся 20 лютого 2018 року, останній раз кредитний ліміт збільшився 20 лютого 2020 року до 48 000 грн, який 22 лютого 2023 року було зменшено до 48 000 грн та 01 червня 2023 року відбулося зменшення кредитного ліміту до 0,00 грн (а. с. 17)

На підтвердження факту встановлення кредитного ліміту та користування ОСОБА_1 кредитними коштами АТ КБ «ПриватБанк» надало розрахунок заборгованості (а. с. 6-11), довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, відповідно до якої старт карткового рахунку відбувся 20 лютого 2018 року (а. с. 17) та виписку по рахункам ОСОБА_1 за період з 20 лютого 2018 року до 20 жовтня 2023 року (а. с. 12-16).

20 лютого 2023 року у період з 18 год 34 хв до 18 год 36 хв двома транзакціями здійснено списання грошових коштів з банківської карти АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , якою користувалася ОСОБА_1 у розмірі 48 000 грн та з банківської карти АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 , якою користувалася ОСОБА_1 у розмірі 3 000 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції № Р24А864837890І315178 на суму 48 000 грн та квитанцією до платіжної інструкції № Р24А86484738Ш98910 на суму 3 000 грн. (а. с.124-125).

22 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Відділення поліції № 1 Криворізького РУП ГУ НП в Дніпропетровській області із заявою про вчинення дій, що містять ознаки злочину.

23 лютого 2023 року за заявою ОСОБА_1 від 22 лютого 2023 року Відділенням поліції № 1 Криворізького РУП ГУ НП в Дніпропетровській областівнесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000212 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 185 КК України (а. с. 126).

01 березня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про несанкціонований доступ до її карткових рахунків і зняття з них готівки, в якій просила: повернути їй грошові кошти, провести розслідування, знайти винних осіб, пояснити чому саме та хто зняв її грошові кошти. Пояснити чому СМС-банкінг не працював, повідомити результати в письмовій формі на домашню адресу та електронну пошту про результати перевірок. Також повідомила, що з цього приводу написала заяву в поліцію (а. с. 128-129).

Відповідно до листа Відділення поліції № 1 Криворізького РУП ГУ НП в Дніпропетровській областівід 17 листопада 2023 року під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000212 було здійснено тимчасовий доступ до речей та документів, що перебувають у володінні АТ КБ «ПриватБанк». Під час огляду файлу «ір.xlsx», що містить інформацію про дату, час та ІР-адреси пристрою, з якого входили до мобільного банкінгу, встановлено, що 20 лютого 2023 року вхід до мобільного пристрою здійснювався через ІР-адресу НОМЕР_3 . В ході досудового розслідування встановлено, що ІР-адреса 176.108.112.50 відноситься до м. Чернівці, вул. Головна, 60 (а. с. 130-132).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у незміненій та нескасованій частині та постанова суду апеляційної інстанції відповідають, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У статті 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

На підставі частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

У пункті 1.1.2.1.13. Умов та правил надання банківських послуг (далі - Умови та правила) передбачено, що клієнт зобов`язаний інформувати банк, а також правоохоронні органи про факти втрати карти, стікеру, ПІНу, сім-карти мобільного телефону, отримання повідомлення про їх незаконне використання. У разі настання вищевказаних випадків необхідно звернутися до відділення банку за телефонами (безкоштовно) по Україні.

Згідно з пунктом 1.1.2.1.21. Умов та правил, клієнт зобов`язаний негайно повідомляти банк шляхом дзвінка до колцентру (протягом 15 хвилин) інформацію, що стала відома клієнту про втрату/викрадення карти, стікеру PayPass, сім-карти мобільного телефону, несанкціоновані транзакції по його рахунках (а також по рахунках 3-іх осіб).

Пунктом 1.1.3.1.7. Умов та правил визначено, що банк зобов`язаний в разі виникнення овердрафта або одержання усного або письмового повідомлення власника або довіреної особи, переданого у порядку, передбаченому Правилами, про втрату/крадіжку картки або про можливість несанкціонованого використання картки третіми особами забезпечити призупинення розрахунків з використанням картки.

Відповідно до пунктів 2.1.1.10.10 та 2.1.1.10.11. Умов та правил клієнт дає свою згоду на те, що за замовчуванням при видачі картки банк блокує можливість використання карти в мережі інтернет, а також при здійсненні ризикових операцій у країні та за кордоном.

Згідно з пунктом 2.1.1.11.6. Умов та правил, суми коштів по операціях, які оскаржуються держателем, повертаються на картрахунок до повного врегулювання питання з протилежною стороною - банком, який представив операцію.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальності суб`єктів переказу, а також визначення загального порядку здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами встановлено Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

У статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Згідно з вимогами пункту 6 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин), користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платежів засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Отже, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22 та інших.

У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22 вказано, що саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Установивши, що банком належними та допустимими доказами не підтверджено, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції щодо перерахування грошових коштів з її рахунку, суди попередніх інстанцій правильно відмовили у задоволенні первісного позову банку та частково задовольнили зустрічний позов ОСОБА_1 .

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав вважати, що позивачка своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду. Також відсутні докази того, що ОСОБА_1 своїми діями сприяла незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій.

При цьому банк, у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України, не довів вину ОСОБА_1 у вказаних операціях.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про істотне порушення банком вимог Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Умов та правил надання банківських послуг, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не підтвердило належними та допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що ОСОБА_1 , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей за кредитною карткою, її особового рахунку, акаунту чи додатку «Приват24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 20 лютого 2023 року щодо списання з її карткових рахунків грошових коштів, а тому у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, за яким ОСОБА_1 не отримувала кошти, слід відмовити.

Отже, оскільки не доведено волевиявлення ОСОБА_1 на перерахування коштів 20 лютого 2023 року, то і проценти як плата за користування цими коштами не повинні стягуватися, з огляду на те, що ОСОБА_1 кредитними коштами не користувалася.

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 522/22780/15-ц, від 07 грудня 2020 року у справі № 182/5175/16-ц, на які посилається заявник у цій касаційній скарзі.

Посилання АТ КБ «ПриватБанк» як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 153/1334/16, від 29 липня 2020 року у справі № 753/10779/16-ц, від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17, є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Щодо доводів касаційної скарги у частині невідповідності положенням статті 137 ЦПК України розміру витрат на професійну правничу допомогу, яку отримала ОСОБА_1 на тій підставі, що відсутній детальний опис виконаних робіт та докази дійсного (фактичного) надання цих послуг, колегія суддів вважає за потрібне зазначити таке.

У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19 (провадження № 61-16088св19) зроблено висновок про те, що згідно із частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, визначене положеннями частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України, банк до суду першої інстанції не подавав.

Вивчивши докази, подані ОСОБА_1 на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням вимог частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення клопотання позивачки за зустрічним позовом про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи у суді першої інстанції, оскільки вони є співмірними зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами, що підтверджено наданими документами, а саме договором про надання правової допомоги від 08 грудня 2023 року, пунктом 3.1 якого визначено, що за угодою сторін за надання послуг за цим договором встановлена винагорода, орієнтована сума якої узгоджена у розмірі 10 000 грн.

При цьому у пункті 6.5 постанови від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 Верховний Суд зробив висновок, що «за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу)».

Отже, доводи касаційної скарги про ненадання ОСОБА_1 належних та допустимих доказів на підтвердження дійсного та фактичного надання обсягу послуг адвокатом, визначених статтею 137 ЦПК України, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

На підставі вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Отже, доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та встановленим судом обставинам, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції у незміненій та нескасованій після апеляційного перегляду частині тапостанову апеляційного суду - без змін.

З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 липня 2024 року у незміненій та нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник