ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4616/25 Справа № 202/2378/23 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Никифоряка Л.П., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравцов Вадим Віталійович, на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2025 року в цивільній справі номер 202/2378/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Якуба Юрій Антонович, про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Якуба Юрій Антонович, про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, з урахуванням уточненої позовної заяви обґрунтовував свої вимоги тим, що 15.03.1986 року між ним і ОСОБА_2 виконкомом Амур-Нижньодніпровського відділу реєстрації актів цивільного стану м. Дніпропетровська зареєстрований шлюб, актовий запис №289. В шлюбі у сторін народилася дочка ОСОБА_4 , яка після укладання шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_3 .

06.06.1988 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 24,6 кв. м з господарськими спорудами (сарай цегляний, погріб шлакоблочний, убиральню дощату, інші споруди, огородження).

Під час перебування з позивачкою у шлюбі 31.08.2000 року ОСОБА_2 отримала Державний акт серії ІІІ-ДП №090795 Д* №031397 на земельну ділянку :04:077:0021 площею 0,0809 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Земельна ділянка передана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Починаючи з 17.04.2013 року, відповідно до Повідомлення про початок виконання будівельних робіт ОСОБА_2 на вказаній земельній ділянці розпочато нове будівництво житлового будинку.

В ході будівництва позивачем ОСОБА_1 за власні кошти і власними силами побудовано двоповерховий будинок загальною площею 116 кв. м, убиральню цегляну, сарай площею 24,8 кв. м, паркан.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.11.2020 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірваний.

17.07.2020 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_6 житловий будинок і земельну ділянку за вищевказаною адресою. Договори дарування були посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А., реєстрові номери 945, 949.

Оскільки домоволодіння за вищевказаною адресою істотно збільшилося внаслідок вкладання особистих коштів і сил ОСОБА_1 , вказане майно є спільною сумісною власністю останнього і ОСОБА_2 . У зв`язку з цим, під час укладання договорів дарування ОСОБА_1 мав би надавати згоду на відчуження житлового будинку і земельної ділянки. Але вказані договори посвідчені без згоди останнього.

Позивач просив суд визнати договори дарування житлового будинку і земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , укладені від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 , посвідчені 17.07.2020 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А., недійсними.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Якуба Юрій Антонович, про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки - відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравцов В.В., подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2025 року в справі №202/2378/23 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є таким що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Станом на дату укладання договору дарування житлового будинку та договору дарування земельної ділянки позивач з ОСОБА_2 перебували у шлюбі, тому домоволодіння та земельна ділянка на момент укладання оскаржуваних договорів дарування були спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позивачем за власні кошти та власними силами збільшено істотну частину домоволодіння шляхом побудування за час шлюбу убиральні цегляної, сараю 24,8 кв. м, паркану та індивідуального двоповерхового будинку загальною площею 116, кв. м.

Зазначені обставини підтвердженні показами свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Також позивачем надано до суду докази того, що ним отримувались доходи, за які було побудоване зазначене майно, в той же час як відповідачкою не надано жодних допустимих та належних доказів, які підтверджують зворотні обставин. Тобто, вказане майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Не зважаючи на те, що вказане вище майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А. посвідчено договір дарування житлового будинку та договір дарування земельної ділянки без отримання згоди позивача.

Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська під час ухвалення рішення від 24.01.2025 року по справі №202/2378/23 не взято до уваги надані позивачем докази не враховано судову практику Верховного Суду та прийнято рішення без врахування норм Сімейного та Цивільного кодексів.

Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кравцов В.В. доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Відповідачки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Якуба Ю.А. в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідачки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю (а.с. 61, 62, 63, 64, 68, том 2).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю осіб, які не з`явилися.

Заслухавши суддю доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що ОСОБА_1 і ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.03.1986 року, який розірваний рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.11.2020 року (а.с. 25-25зв, том 1).

На підставі договору дарування від 04.06.1988 року, посвідченого Шостою дніпропетровською нотаріальною конторою, ОСОБА_2 належав на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 200-201, том 1).

ОСОБА_2 також належала земельна ділянка на підставі Державного акту серії ІІІ-ДП №090795 Д* №031397 про право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 20.07.2000 року (аю с. 222-222зв, том 1).

До матеріалів справи долучено Повідомлення про початок будівельних робіт від 17.01.2013 року, видане Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області (а.с. 26-26зв, том 1).

17.07.2020 року між ОСОБА_10 і ОСОБА_3 укладений договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 24,6 кв. м, загальною площею 43,7 кв. м, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А., реєстраційний номер 945 (а.с. 180-181, том 1).

17.07.2020 року між ОСОБА_10 і ОСОБА_3 укладений договір дарування земельної ділянки площею 0,0809 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд будинку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :04:077:0021. Договір дарування земельної ділянки посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А., реєстраційний номер 948 (а.с. 202-202зв, том 1).

До матеріалів справи долучено копії нотаріальних справ до договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки від 17.07.2020 року, що посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А. (а.с. 177-222зв, том 1).

До матеріалів справи долучено індивідуальні відомості про застраховану особу (Форма ОК-5) щодо ОСОБА_1 (а.с. 153-155, том 1).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним, відповідає нормам закону та фактичним обставинам справи.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

При цьому, згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч. 1, 4 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Частиною 1 ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Аналогічні положення закріплені в частині 3 ст. 368 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.03.1986 року, який розірваний рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.11.2020 року

На підставі договору дарування від 04.06.1988 року, посвідченого Шостою дніпропетровською нотаріальною конторою, ОСОБА_2 належав на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 також належала земельна ділянка на підставі Державного акту серії ІІІ-ДП №090795 Д* №031397 про право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 20.07.2000 року.

17.07.2020 року між ОСОБА_10 і ОСОБА_3 укладений договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 24,6 кв. м, загальною площею 43,7 кв. м, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А., реєстраційний номер 945.

17.07.2020 року між ОСОБА_10 і ОСОБА_3 укладений договір дарування земельної ділянки площею 0,0809 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд будинку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :04:077:0021. Договір дарування земельної ділянки посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А., реєстраційний номер 948.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 хоча на час укладання оспорюваних договорів дарування і перебували у шлюбних відносинах, проте відчужуване нерухоме майно, є особистою власністю відповідачки ОСОБА_2 .

Також суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що під час перебування у шлюбних відносинах з ОСОБА_2 вартість житлового будинку, який належав останній на підставі договору дарування, істотно збільшилася за рахунок його, позивача, власника грошових коштів і трудових сил, оскільки відповідних доказів позивачем суду представлено не було.

Крім того, як вбачається з договору дарування житлового будинку від 17.07.2020 року, ОСОБА_10 подарований житловий будинок ОСОБА_3 мав житлову площу 24,6 кв. м і саме таку житлову площу він мав на час отримання його в дар ОСОБА_2 , тобто на 04.06.1988 року.

Долучені до матеріалів справи повідомлення про початок будівельних робіт від 17.01.2013 року та індивідуальні відомості про застраховану особу (Форма ОК-5) щодо ОСОБА_1 , не можуть слугувати доказами того, що позивачем проведено за власні грошові кошти і власними трудовими силами будівельні роботи житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за рахунок чого його вартість істотно збільшилася.

Щодо спірної приватизованої земельної ділянки апеляційний суд вказує на те, що відповідно до статті 61 СК України не належать до об`єктів права спільної сумісної власності приватизовані одним із подружжя земельні ділянки.

Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Вказана норма набула чинності 8 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» №4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 8 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Установивши, що земельну ділянку приватизовано відповідачкою ОСОБА_2 20.07.2000 року, вона є її особистою власністю, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що згода другого з подружжя на укладення спірного договору дарування не потрібна, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2025 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, давши оцінку кожному аргументу, наведеному як у позові, так і у відзиві на позов, правильно застосувавши норми права, які підлягали застосуванню, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено порушення його прав під час укладання відповідачками оспорюваних договорів дарування житлового будинку і земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Наведені в апеляційній скарзі доводи щодо недійсності правочинів були предметом дослідження в суді першої інстанції, суд надав їм належну оцінку, вона є достатньо аргументованою, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі, нових будь-яких доказів суду апеляційної інстанції не надано.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке в повній мірі відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравцов Вадим Віталійович, залишити без задоволення, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 01 грудня 2025 року.

Суддя: