Провадження № 2/357/699/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

01 грудня 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Орєхова О. І. ,

за участі секретаря Махненко Б.В., Чалій А.О., Кича М. В.,

представників позивача Бігунець І.М., Доля Б.В.,

представника відповідача Поліщук Ж.С. Коваленко Ю.О.

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Сошенка Івана 1/12» до Білоцерківської міської ради, ОСОБА_1 , третя особа: Комунальна установа Білоцерківської міської ради «Інспекція з благоустрою міста Біла Церква» про визнання недійсним договору про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки, скасування рішення про встановлення земельного сервітуту та скасування державної реєстрації права користування ( сервітуту ),

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2024 року адвокат Бігунець Ірина Миколаївна, яка діє в інтересах Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Сошенка Івана 1/12» звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до Білоцерківської міської ради, ОСОБА_1 , третя особа: Комунальна установа Білоцерківської міської ради «Інспекція з благоустрою міста Біла Церква» про визнання недійсним договору про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки, скасування рішення про встановлення земельного сервітуту та скасування державної реєстрації права користування ( сервітуту ), посилаючись на наступні обставини.

ОСОБА_2 є керівником ОСББ «Сошенка Івана 1/12» та власницею квартири АДРЕСА_1 , бетонно-цегляного колодязя, літ. «К», та надвірною спорудою (вбиральнею) - літ. «Т», які знаходиться за вказаною адресою.

Оскільки у вказаному будинку відсутні водокомунікації, крім колодязя, для санітарного забезпечення будинок АДРЕСА_2 облаштований надвірною спорудою (вбиральнею) - літ. «Т» (копія договору купівлі-продажу від 24 травня 2018 року, копія Витягу з Державного реєстру речових додається).

31 серпня 2023 року невідомі особи почали здійснювати будівельні роботи на прибудинковій території за адресою: АДРЕСА_2 . Внаслідок вказаних незаконних дій, було повністю зруйноване майно, яким користувалися мешканці будинку для задоволення власних першочергових потреб, а саме - бетонно-цегляним колодязем, літ. «К» (фотоматеріали додаються).

З метою недопущення подальшого руйнування майна та встановлення всіх обставин справи, яка склалася адвокат ОСОБА_3 викликала слідчо-оперативну групу.

Через певний час, за вказаною адресою прибула слідчо-оперативна група, яка здійснювала опитування та зафіксувала наслідки незаконних будівельних робіт та зруйноване майно, яким користувалися мешканці будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Після приїзду слідчо-оперативної групи до місця правопорушення прибула громадянка ОСОБА_1 та надала працівникам поліції договір від 17 серпня 2023 року № 10-08/62 про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки.

Також, слідчо-оперативна група зафіксувала руйнування будинку за адресою: АДРЕСА_2 , до яких призвели незаконні ніким не погоджені та не передбачені договором від 17 серпня 2023 року № 10-08/62 про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки будівельні роботи.

Крім того, у зв`язку із самоправством, на місце вчинення злочину було викликано аварійну службу ТОВ «Білоцерківвода». Співробітники ТОВ «Білоцерківвода» майстер РЕВМ - ОСОБА_4 , слюсар АВР - ОСОБА_5 та слюсар АВР - ОСОБА_6 , прибувши за адресою: АДРЕСА_2 оформили акт обстеження об`єкта, в якому було зазначено, що за адресою: АДРЕСА_2 виявлено зруйнований і засипаний колодязь, звідки мешканці будинку набирали воду зі стояка. Крім того, у акті було зазначено, про необхідність його відновлення (копія акту ТОВ «Білоцерківвода» додається).

31 серпня 2023 року Білоцерківським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції в Київській області були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004182, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України, а саме умисне знищення або пошкодження чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах.

1 вересня 2023 року з метою отримання актуальної та достовірної інформації, адвокат Бігунець І. М. направила адвокатський запит до Білоцерківської міської ради та отримала завірені копії документів, які стали підставою для укладення договору № 10-08/62 від 17 серпня 2023 року про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки (копія додається).

Ознайомившись із вказаними документами, адвокату Бігунець І. М. стало відомо, що 17 липня 2023 року між Білоцерківською міською радою (ідентифікаційний код юридичної особи 26376300) та громадянкою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , паспорт громадянина України НОМЕР_2 , виданий Рокитнянським РВ ГУ МВС України в Київській області 05.04.20005 року, керуючись рішенням Білоцерківської міської ради від 29 червня 2023 року № 4199-41-VIII «Про встановлення земельного сервітуту з громадянкою ОСОБА_1 » було укладено договір № 10-08/62 про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки. Об`єктом договору є територія, а саме земельна ділянка по АДРЕСА_4 , загальною площею 0,0140 га, кадастровий номер :04:008:0095. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку - земельна ділянка кадастровий номер :04:008:0095 належить до земель житлової та громадської забудови.

Крім того, оскільки Білоцерківська міська рада у відповіді на адвокатський запит від 1 вересня 2023 року не надала весь перелік запрошуваних документів, адвокат Бігунець І. М. 30 жовтня 2023 року надіслала до Білоцерківської міської ради адвокатський запит № 14/В з проханням надати весь перелік документів (копія додається).

22 листопада 2024 року на поштову адресу адвоката Бігунець І. М. надійшла відповідь від Білоцерківської міської ради № 3542/01-11, в якій містилися решта документів, які були прийняті та надані під час оформлення договору № 10-08/62 про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки ( копія додається ).

Зауважують, що будинок АДРЕСА_2 побудований до 1917 року, внаслідок чого будівля не облаштована водокомунікаціями, водовідведенням та вбиральнями.

Внаслідок чого, з метою забезпечення і захисту прав співвласників, належного утримання та використання спільного майна 05 січня 2024 року адвокатом Бігунець І. М. в інтересах ОСББ «Сошенка Івана 1/12» до Білоцерківської міської ради направлено клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (прибудинкова територія) для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку (02.03) орієнтовною площею 0,0435 га, що розташована під багатоквартирним житловим будинком АДРЕСА_2 (копія клопотання додається).

Позивач вважає, що виділення земельної ділянки з кадастровим номером :04:008:0095 ОСОБА_1 було здійснено з численними порушеннями законодавства України, внаслідок чого вказані рішення необхідно скасувати.

Крім того, виділення земельної ділянки з кадастровим номером :04:008:0095 перешкоджає реалізації прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, що є необхідним для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників.

Позивач стверджує, що між власником земельної ділянки - Білоцерківською міською радою та ОСОБА_1 було укладено удаваний правочин, а саме договір № 10-08/62 про встановлення особистогострокового сервітуту земельної ділянки для використанням земельної ділянки з кадастровим номером :04:008:0095 з метою паркування громадянки власного транспорту, а насправді зайняття підприємницькою діяльністю.

Крім того, оформлення особистого строкового сервітуту призвело до численних порушення норм ДБН, які в тому числі відображені в зауваженнях Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради, і як наслідок це загроза для життя мешканців будинку АДРЕСА_2 та порушення прав власності на їх нерухоме майно.

Як наслідок Позивач наполягає, що необхідно визнати недійсним договір № 10-08/62 про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки, скасувати рішення Білоцерківської міської ради № 4199-41-VHI від 29 червня 2023 року про встановлення земельного сервітуту з громадянкою ОСОБА_1 та скасувати державну реєстрацію права користування (сервітуту).

Звертають увагу, що в описі суміжних землевласників та землекористувачів вказаної земельної ділянки зазначено: від А до Б - землі комунальної власності Білоцерківської міської ради (кадастровий номер :04:008:0087), від Б до В - землі комунальної власності Білоцерківської міської ради (кадастровий номер не визначено), від В до Г - землі громадянина ОСОБА_7 (кадастровий номер :04:008:0054), від Г до А - землі комунальної власності Білоцерківської міської ради (кадастровий номер не визначено).

Внаслідок чого, земельна ділянки кадастровий номер :04:008:0095 - жодним чином не пов`язана та не дотична до нежитлового приміщенням № 3 по АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_1 , яка звернулася до Білоцерківської міської ради для надання їй права користування земельною ділянкою і зазначені дії можуть вказувати на зловживання правами.

Відповідно до рішення № 4199-41-VIII від 29 червня 2023 року про встановлення земельного сервітуту з громадянкою ОСОБА_1 Білоцерківська міська рада посилається на законодавство, яке не відповідає задекларованій меті сервітуту, а саме розміщення місця для паркування транспортних засобів до власного нежитлового приміщення.

Так, приймаючи вказане рішення, Білоцерківська міська рада керувалася Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, який затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлового-комунального господарства України від 21 жовтня 2011 року № 244, який регулює відповідно до п. 1.1. механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Також, приймаючи рішення № 4199-41-VIII від 29 червня 2023 року, яким було вирішено укласти договір сервітуту Білоцерківська міська рада керувалася рішенням від 20 серпня 2015 року № 1552-78-VI «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності в м, Біла Церква».

Наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлового-комунального господарства України від 21 жовтня 2011 року № 244 і рішення від 20 серпня 2015 року № 1552-78-VI «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності в м, Біла Церква» регулюють правовідносини, які виникають між суб`єктом підприємницької діяльності та, в даному конкретному випадку, органом місцевого самоврядування з метою реалізації можливості здійснення підприємницької діяльності.

Разом з тим, ОСОБА_1 , зверталася до Білоцерківської міської ради не як фізична особа-підприємець, і «номінально» декларувала мету сервітуту саме паркування транспортних засобів до власного нежитлового приміщення.

Стверджують, що предмет договору № 10-08/62 про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки жодним чином не може мати відношення до здійснення підприємницької діяльності.

04 липня 2023 року зат.в.о. начальника Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради Вікторією Пархоменко прийнято зауваження до рішення Білоцерківської міської ради «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянці ОСОБА_1 » № 894/01-23.

У вказаних зауваженнях зазначено, що розглянувши додану до заяви схему розташування земельної ділянки, на якій ОСОБА_1 має намір облаштувати місце для паркування транспортних засобів до власного нежиттєвого приміщення, вказані наміри не відповідають нормам пп. 15.3.1. п.15.3 Вимоги до проїздів для пожежних автомобілів ДБН 5.2.2-12:2019, а саме: для пожежних автомобілів слід передбачати проїзд завширшки не менше ніж 3.5 м або смуги завширшки не менше ніж 6 м, які повинні були розраховані на відповідні навантаження від пожежного автомобіля; відстань від краю проїзду до зовнішньої стінки будинку слід приймати 5-7 м для будинків умовною висотою до 26,5 м включно.

Так, т.в.о. начальника Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради Вікторія Пархоменко констатувала, що прийняття даного рішення призведе до порушення вимог ДБН Б.2.2-12:2019.

Починаючи з 3 квітня 2023 року уповноважені особи Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради наголошували на тому, що встановлення сервітут земельної ділянки кадастровий номер :04:008:0095 для ОСОБА_1 призведе до порушення вимог до проїзду пожежних автомобілів.

Жодним чином на ці порушення не відреагували представники постійної комісії з питань земельних відносин та земельного кадастру, планування території, будівництва, архітектури, охорони пам`яток, історичного середовища під час обговорення та прийняття рішення про необхідність винесення на розгляд сесії.

Своїми діями ОСОБА_1 обмежила проїзд для пожежних автомобілів, і це в час коли України перебуває в стані війни, а територія під постійними ракетними обстрілами.

Крім того, за приписами пункту 10.8.8 ДБН Б.2.2-12:2019 "Планування та забудова територій" відстань від наземних відкритих автостоянок легкових автомобілів до житлового будинку слід приймати не менше при кількості до 10 автомобілів не менше 10 м.

Згідно приписів пункту 15.2.10 ДБН Б.2.2-12:2019 "Планування та забудова територій" протипожежні відстані від меж відкритих автостоянок (у тому числі з навісом) до житлових, громадських та адміністративно-побутових будинків промислових підприємств: I, II та III ступенів вогнестійкості - не менше 9 м; інших ступенів вогнестійкості - не менше 12 м.

Як наслідок виділення земельної ділянки ОСОБА_1 порушує норми ДБН Б.2.2-12:2019 "Планування та забудова територій" не лише щодо проїзду пожежних автомобілів, але й щодо самого розміщення автостоянки, адже огорожа перебуває в безпосередній близькості до житлового будинку що порушує також приписи 10.8.8 та 15.2.10.

Відповідно до п. 4.4.5 договору про встановлення особистого строкового сервітуту від 17.07.2023 р. №10-08/62, «Сервітуарій зобов`язаний: не допускати будівництва будь-яких будівель, споруд або інших об`єктів на території об`єкта благоустрою, на яку встановлено особистий строковий сервітут. Встановлений цим Договором особистий строковий сервітут не надає «Сервітуарію» права на проведення будь-якого будівництва на території, наданій йому для розміщення місця для паркування транспортних засобів до власного приміщення та території для забезпечення благоустрою (підтримання в санітарному стані).»

Проте, попри вказані умови договору та пряму заборону проведення будь-якого будівництва на земельній ділянці ОСОБА_1 при спорудженні автостоянки був знятий шар ґрунту близько 1м., пошкоджено будинок, знищено колодязь (фото додаються ).

Крім того, 26.10.2023 року адвокатом Бігунець І. М. було виявлено, що на земельній ділянці кадастровий номер :04:008:0095, безпосередньо біля будинку по АДРЕСА_2 здійснювалися будівельні роботи, внаслідок яких було зруйновано цегляну вбиральню, яка належить ОСОБА_2 і якою користувалися всі мешканці будинку, адже як зазначалося, водокомунікації в будинку відсутні. Також було виявлено залиті бетонні стовпчики та встановлений паркан, який виходить за межі ділянки, у зв`язку з чим ще більше було зменшено проїзд пожежних автомобілів чим порушуються Державні будівельні норми.

На вказаній земельній ділянці було споруджено бетонний фундамент з цегляним парканом, встановлено ворота, а також укладена бруківка.

Прикриваючись цивільно-правовою угодою про встановлення особистого строкового сервітуту від 17.07.2023 р. №10-08/62 порушуються Державні будівельні норм, зрізаються дерева та проводяться ніким не погоджені будівельні та інші роботи на земельній ділянці кадастровий номер :04:008:0095.

Частиною першою статті 401 ЦК України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Таким чином, потреба у встановленні сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Внаслідок чого, з вказаної норми можна констатувати, що право на встановлення сервітуту має свої особливості, а саме те, що воно може бути встановлено для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом, тобто у виняткових випадках, коли в іншій спосіб це здійснити неможливо.

Разом з тим, в договорі № 10-08/62 про встановлення особистого строкового сервітут земельної ділянки від 17 липня 2023 року (далі - договір особистого сервітуту) п. 3.1 закріплено, що «за користування особистим строковим сервітутом для розміщення місця для паркування транспортних засобів до власного приміщення для провадження підприємницької діяльності «Сервітуарій» сплачує «Власнику» річну плату в розмірі 10 (десяти) відсотків від нормативно грошової оцінки земельної ділянки... ». (Сервітуарій - ОСОБА_1 , Власник - Білоцерківська міська рада).

Склалася ситуація, коли Білоцерківська міська рада та ОСОБА_1 оформили договір сервітуту, але насправді фактично вступили в правовідносини, що регулюються законодавством про оренду землі та зайняття підприємницькою діяльністю.

Крім того, в безпосередній близькості з будинком АДРЕСА_4 знаходяться AT «Банк інвестицій та заощаджень» та АБ«Укргазбанк», навпроти яких розташовується зона, спеціальнопаркування автомобілів (фотоматеріали додаються).

В ОСОБА_1 є реальна можливість задовольнити власні потреби менш обтяжливим способом, а саме паркувати власний транспортний засіб на парковці, що знаходиться ближче до будинку АДРЕСА_4 , а саме навпроти AT «Банк інвестицій та заощаджень» та АБ «Укргазбанк».

Як наслідок, реальна потреба, підкріплена доказами неможливості користування майном, і внаслідок чого необхідність встановлення сервітуту в ОСОБА_1 відсутня.

Окремо зазначають, що сервітут на земельну ділянку кадастровий номер :04:008:0095 наданий для паркування транспортних засобів до нежитлового приміщення, тобто навіть не до будинку, де безпосередньо мешкає ОСОБА_1 .

В будинку АДРЕСА_4 здійснює нотаріальну діяльність чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_8 .

Крім того, нежитлове приміщення, яке належить ОСОБА_1 розміщене на земельній ділянці, яка не є суміжною до земельної ділянки, наданої для користування в порядку особистого строкового сервітуту.

Потреба у встановленні сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь - яким іншим способом.

Рішення Білоцерківської міської ради від 29 червня 2023 року №4199-41-VIII «Про встановлення земельного сервітуту з громадянкою ОСОБА_1 » є ненормативним актом, який вичерпав свою дію у зв`язку із наданням у сервітутне користування земельної ділянки.

Договір про встановлення земельного сервітуту суперечить вимогам законодавства, внаслідок чого підлягає визнанню недійсним відповідно до статті 215 ЦК України та в силу статті 216 ЦК України правовим наслідком недійсності даного договору має бути повернення ОСОБА_1 земельної ділянки Білоцерківській міській раді, отриманої за недійсним договором.

Як наслідок, між власником земельної ділянки - Білоцерківською міською радою та ОСОБА_1 було укладено удаваний правочин, а саме договір № 10-08/62 про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки для використанням земельної ділянки з кадастровим номером :04:008:0095 ОСОБА_1 з метою паркування громадянкою власного транспорту, а насправді зайняття підприємницькою діяльністю, і це при численних порушення норм ДБН, зауваженнях Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської рали та загрозою для життя мешканців будинку АДРЕСА_2 .

Просила суд визнати недійсним договір № 10-08/62 про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки, відносно земельної ділянки з кадастровим номером: :04:008:0095,скасувати рішення Білоцерківської міської ради № 4199-41-VIII від 29 червня 2023 року про встановлення земельного сервітуту з громадянкою ОСОБА_1 , скасувати державну реєстрацію права користування (сервітуту) ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер :04:008:0095, стягнути з Білоцерківської міської ради та ОСОБА_1 на користь ОСББ «Івана Сошенка 1/12» витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 9084 грн та стягнути з Білоцерківської міської ради та ОСОБА_1 на користь ОСББ «Івана Сошенка 1/12» судові витрати на оплату послуг адвоката (правничу допомогу) 20 000 грн, на комісію банків за здійснення платежів та очікувані поштові витрати на відправку листів розмірі 2000 грн, витрати на проведення експертизи в сумі 30 000 гривень, загалом 52 000 грн ( т. 1 а. с. 1-24 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.08.2024 ( т. 1 а. с. 137-138 ), головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду.

За відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу ( ч. 1 ст. 187 ЦПК України ).

Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи.

Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру ( ч. 8 ст. 187 ЦПК України ).

Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 757046 від 28.08.2024, сформованого засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» за запитом судді щодо визначення підсудності, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 13.01.2021 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ( т. 1 а. с. 142-143 ).

Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи відповідача.

Ухвалою судді від 30.08.2024прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у дані справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі на 02.10.2024 ( т. 1 а. с. 144-145 ).

Ухвалою суду від 01.10.2024 задоволено клопотання представника позивача - адвоката Бігунець Ірини Миколаївни про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів ( т. 1 а. с. 153-154 ).

15.10.2024 за вх. № 53036 судом отримано від представника ОСОБА_1 адвоката Коваленко Ю.О. відзив на позовну заяву, документ сформований в системі «Електронний суд» 14.10.2024 ( т. 1 а. с. 181-191 ).

Відзив обґрунтований наступним.

Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, наявність його суб`єктивного права на захист полягає в тому, що видалення земельної ділянки кадастровий номер :04:008:0095 у користування ОСОБА_1 перешкоджає реалізації прав співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, що є необхідним для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників.

Договір про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки № 10- 08/62 був укладений 17 липня 2023 року, відповідно, рішення № 4199-41-VIII «Про встановлення земельного сервітуту з громадянкою ОСОБА_1 » Білоцерківська міська рада видала 29 червня 2023 року.

Позивач - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Сошенка Івана 1/12» був зареєстрований 14 листопада 2023 року, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 08.10.2024.

Таким чином, станом на дату видання Білоцерківською міською радою оспорюваного рішення, як і на дату укладення оспорюваного договору, - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Сошенка Івана 1/12» не існувало, а тому рішенням № 4199-41-VIII «Про встановлення земельного сервітуту з громадянкою ОСОБА_1 » від 29 червня 2023 року та договором про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки № 10-08/62 від 17 липня 2023 року не могли порушуватися права та інтереси позивача як юридичної особи.

Обґрунтовуючи наявність суб`єктивного права на захист в суді, позивач посилається на ту обставину, що земельна ділянка кадастровий номер :04:008:0095 використовувалася співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 як прибудинкова територія.

Разом з тим, як вбачається з додатків до листа за вих. № БЦ 1913/1 від 12.09.2023, виданого Комунальним підприємством Київської обласної ради «Київське обласне бюро технічної інвентаризації», земельна ділянка кадастровий номер :04:008:0095 не виділялася для обслуговування багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 . На цій земельній ділянці був розташований будинок АДРЕСА_5 , який в подальшому був зруйнований. Натомість, за вказаним багатоквартирним житловим будинком було закріплено земельну ділянку загальною площею 498 кв.м., з яких 89 кв.м. під забудовою, 409 кв.м. під двором, місце розташування якої знаходиться з іншого боку від житлового будинку, ніж місце розташування оспорюваної земельної ділянки.

Тобто, з наданих відповідачем доказів вбачається, що земельна ділянка кадастровий номер :04:008:0095 не виділялася для обслуговування багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , а тому передача її у користування відповідачу не порушує прав співвласників цього будинку.

Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, на земельній ділянці кадастровий номер :04:008:0095 знаходяться цегляна вбиральня та бетонно-цегляний колодязь. На підтвердження вказаного, позивач надає договір купівлі-продажу квартири від 24.05.2018 та витяг з державного реєстру речових прав від 01.09.2023.

Як слідує з договору купівлі-продажу, ОСОБА_2 придбала квартиру під номером АДРЕСА_1 , загальною площею з врахуванням площі балкону 32,9 кв.м., житловою площею 21,0 кв.м., та яка складається з однієї житлової кімнати.

Разом з тим, не дивлячись, що у договорі купівлі-продажу від 24.05.2018 відсутня інформація про інший предмет договору, ніж квартира з балконом, - у витязі з Державного реєстру речових прав у розділі «Опис об`єкта» зазначено: «загальна площа 32,9 кв.м., житлова площа 21 кв.в. Опис: для санітарного забезпечення квартира зовні облаштована надвірною спорудою (вбиральнею) - літ. «Т» та бетонно- цегляним колодязем - літ. «К».

Оскільки, про що зазначено в позовній заяві, зареєстроване кримінальне провадження за заявою, зокрема, представника позивача, в якому використовувався в якості доказу витяг з Державного реєстру речових прав від 01.09.2023, ОСОБА_1 звернулася до Міністерства юстиції України зі скаргою про скасування рішення державного реєстратора, на підставі якого внесено зміни до опису нерухомого майна у розділі, відкритого на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 .

Наказом Міністерства юстиції України за № 1397/7 від 21.05.2024 скаргу ОСОБА_1 було залишено без розгляду з підстав відсутності факту порушення прав ОСОБА_1 , оскільки, як зазначено в висновку Центральної колегії Міністерства (додаток до наказу), (1) оскаржуване рішення стосується квартири, власником якої є ОСОБА_2 ; (2) з матеріалів скарги та відомостей Державного реєстру прав неможливо встановити місце розташування надвірних споруд (вбиральнею) літ. «Т» та бетонно цегляним колодязем літ. «К».

Таким чином, Наказ Міністерства юстиції України за № 1397/7 від 21.05.2024 являється доказом, що надвірні споруди відносяться до квартири, яка перебуває у власності лише у одного із співвласників багатоквартирного будинку, і не являються спільною власністю співвласників, а також, що місце знаходження цих надвірних споруд неможливо встановити.

Так, згідно з відомостями зазначеними у Довідці рік побудови надвірних споруд (вбиральні) - літ. «Т» та бетонно-цегляного колодязя - літ. «К» - 1991. Водночас відповідно до змісту пункту 1.2 Договору квартира має загальну площу 32.9 кв.м, житлову площу 21.0 кв.м. та складається з однієї житлової кімнати, при цьому жодних надвірних споруд зазначено не було. Крім того, у Технічному паспорті відсутні відомості про наявність у Об`єкта будь-яких зовні облаштованих надвірних споруд. Отже, подані документи не дають змоги встановити, що надвірні споруди (вбиральня) - літ. «Т» та бетонно-цегляний колодязь - літ. «К» споруджено Заявником у 1991 році. Подання документів, що не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, є підставою для відмови у державній реєстрації прав (пункт 4 частини першої статті 24 Закону). Частиною другою статті 24 Закону передбачено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Отже, з аналізу вищенаведених доводів можна дійти висновку, що у Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Сошенка Івана 1/12» відсутнє суб`єктивне цивільне право, яке б підлягало захисту в судовому порядку.

У позовній заяві позивач стверджує, що внаслідок проведення робіт по облаштуванню стоянки для паркування автомобілів на земельній ділянці кадастровий номер :04:008:0095 відбулося руйнування будинку АДРЕСА_2 .

Вказане спростовується висновком судового експерта Товариства з обмеженою відповідальністю «Український незалежний інститут судових експертиз» від 29 вересня 2023 року.

У відповідності до висновку експерта перелік робіт, виконання яких можливо встановити виходячи із результатів натурного обстеження та наданих на дослідження матеріалів в межах земельної ділянки з кадастровим номером :04:008:0095 площею 0,0140 га, не являється причиною наявних руйнувань та дефектів конструктивних елементів досліджуваного багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Роботи по улаштуванню асфальтобетонного покриття або фігурних елементів мошення (в тому числі: вивезення сміття, планування земельної ділянки, вирівнювання та безпосереднє асфальтування), класифікуються як облаштування елементів благоустрою міської інфраструктури, не потребують отримання документів, що дають право на їх виконання, та не підлягають прийняттю в експлуатацію у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 406.

Таким чином, висновком експерта спростовуються твердження позивача щодо руйнування житлового будинку внаслідок облаштування стоянки для паркування автомобілів.

Не відповідає фактичним обставинам і твердження позивача про те, що на оспорюваній земельній ділянці знаходилася водорозбірна колонка, яка була зруйнована відповідачем. Як на доказ наявності водорозбірної колонки на земельній ділянці з кадастровим номером :04:008:0095, позивач посилається на акт обстеження об`єкта, складеного працівниками ТОВ «Білоцерківвода» від 31.08.2023 та на робочий проект, розроблений приватним підприємством фірма «ГІД» від 2009 року.

Однак, вказані докази не доводять тверджень позивача.

Натомість, 17 жовтня 2023 року за результатами проведення обстеження мереж централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за адресою: АДРЕСА_6 працівниками Інспекції з контролю за використанням питної води товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківвода» виявлено факт самовільного приєднання та самовільного користування системами водопостачання, зокрема, самовільно заведено в будинок до квартири 3 централізоване водопостачання. У відповідності до Акту обстеження об`єкта (несанкціонованих приєднань, благоустрою, вузла обліку, технічного стану мереж) від 17.10.2023 дворова водорозбірна колонка побудована не згідно з технічною документацією; дворовий стояк самовільно демонтовано та самовільно було заведено в квартиру без технічної документації (технічних умов).

Таким чином, наданий відповідачем доказ спростовує твердження позивача та доводить, що власник квартири АДРЕСА_1 самостійно демонтував водорозбірну колонку, оскільки самовільно завів у свою квартиру централізоване водопостачання, про що йому було видано припис.

Обґрунтовуючи незаконність рішень міської ради, позивач посилається на наявність зауважень Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради до рішень «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянці ОСОБА_1 », «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянці ОСОБА_1 » та «Про встановлення земельного сервітуту з громадянкою ОСОБА_1 ».

Як зазначено у вказаних зауваженнях, з огляду на додану до заяви схему розташування земельної ділянки, на якій ОСОБА_1 має намір облаштувати місце для паркування транспортних засобів до власного нежитлового приміщення, Управління зауважило, що вказані наміри не відповідають нормам п.п. 15.3.1 п. 15.3 Вимоги до проїздів для пожежних автомобілів ДБН Б.2.2-12:2019.

Разом з тим, пункт 15.3.1 пункту 15.3 Державних будівельних норм України «Планування та забудова територій ДБН Б.2.2-12:2019», затверджених Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 26 квітня 2019 року № 104, визначає, що під час проектування проїздів і пішохідних маршрутів необхідно, зокрема, забезпечувати можливість проїзду пожежних автомобілів до житлових і громадських будинків, у тому числі із вбудовано-прибудованими приміщеннями і доступ особового складу пожежно- рятувальних підрозділів з автодрабин і автопідйомників у будь-яку квартиру чи приміщення.

З приводу вказаних зауважень представником ОСОБА_1 був поданий до Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради адвокатський запит за вих. № 39-08/1 від 14.10.2024 про надання інформації, відповідь на що слугуватиме доказом у вказаній справі.

Діючи на підставі, в межах та у спосіб, Білоцерківська міська рада уклала договір № 10-08/62 про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки від 17 липня 2023 року з громадянкою ОСОБА_1 , предметом якого є особистий строковий сервітут, встановлений виключно «Сервітуарію» на територію (об`єкт благоустрою) в м. Біла Церква, на якій буде розміщуватись та використовуватись 02.09 Для будівництва і обслуговування паркінгів та автостоянок на землях житлової та громадської забудови (вид права земельного сервітуту - право на розміщення місця для паркування транспортних засобів до власного приміщення, код обмеження 07.10 Інші земельні сервітути) площею 0,0140 га. Кадастровий номер :04:008:0095. Об`єктом особистого строкового сервітуту за цим Договором є територія (об`єкт благоустрою) по вулиці Театральній, в районі будинку № 7/6, місто Біла Церква. Білоцерківський район, загальною площею 0,0140 га, розташування та межі якої зазначено в Додатку до цього Договору. Особистий строковий сервітут встановлено з громадянкою ОСОБА_1 на умовах, зазначених в цьому Договорі. Даним Договором, окрім території (об`єкта благоустрою), на яку «Сервітуарію» встановлено особистий строковий сервітут, за «Сервітуарієм» закріплюється територія для благоустрою (підтримання в санітарному стані) площею відсутня кв.м., межі якої зазначено в Додатку 1 до цього Договору. Плата за закріплену за «Сервітуарієм» територію для благоустрою (підтримання в санітарному стані) не справляється. Витрати на утримання в санітарному стані закріпленої за малою архітектурною формою «Сервітуарія» території здійснюється за рахунок «Сервітуарія». Даний Договір не є договором оренди земельної ділянки чи будь-яким іншим договором користування земельною ділянкою.

З огляду на ту обставину, що земельна ділянка обтяжена сервітутом становить 140 кв.м., та має геометричну форму, наближену до квадрата, то її місткість становить 4 легкових автомобілі.

Як зазначає позивач, посилаючись на черговий аргумент неправомірності рішення та договору про встановлення земельного сервітуту, відстань від будинку АДРЕСА_4 до земельної ділянки, обтяженої сервітутом, становить близько 100 м, а тому, на думку позивача, ОСОБА_1 не має права на сервітут на розміщення місця для паркування транспортних засобів до власного приміщення.

Проте, вказаний аргумент позивача спростовується нормами абзацу 2 пункту 10.8.4 Державних будівельних норм України «Планування та забудова територій ДБН Б.2.2- 12:2019», затверджених Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 26 квітня 2019 року N 104, у відповідності до яких віддаленість автостоянок, призначених для тимчасового зберігання (гостьові), від входів у житлові будинки не повинна перевищувати 150 м.

З аналізу вищевикладеного вбачається відсутність правових підстав для визнання недійсним договору про встановлення земельного сервітуту та скасування державної реєстрації права користування (сервітут) земельною ділянкою, що є похідною вимогою від вимоги про недійсність договору.

Просила відмовити в задоволенні позову Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Сошенка Івана 1/12» до Білоцерківської міської ради, ОСОБА_1 , третя особа: комунальна установа Білоцерківської міської ради «Інспекція з благоустрою міста Біла Церква» про визнання недійсним договору про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки, скасування рішення Білоцерківської міської ради про встановлення земельного сервітуту, скасування державної реєстрації права користування (сервітуту) ( т. 1 а. с. 182-191 ).

22.10.2024 за вх. № 54377 судом отримано відповідь нам відзив ( т. 2 а. с. 25-33 ).

28.10.2024 за вх. № 55579 судом отримано від представника Поліщук Ж.С. заперечення ( на відповідь на відзив ( т. 2 а. с. 40-44 ).

Протокольною ухвалою від 03.03.2025 закрито підготовче судове засідання у справі та призначено справу до розгляду по суті на 04.04.2025 ( т. 3 а. с. 82-92 ).

Ухвалою суду від 24.04.2025 задоволено клопотання експерта Свістунова Ігоря Сергійовича про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів ( т. 3 а. с. 134-135 ).

Ухвалою суду від 30.04.2025 відмовлено адвокату Долі Богдану Володимировичу про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів ( т. 3 а. с. 151-152 ).

Ухвалою суду від 10.06.2025 задоволено заяву адвоката Долі Богдана Володимировича про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів ( т. 3 а. с. 178-179 ).

Ухвалою від 10.06.2025 задоволено заяву експерта Черніна Якова Олександровича про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів ( т. 3 а. с. 180-181 ).

В судовому засіданні 07.07.2025 представники позивача, адвокат Бігунець І.М. та Доля Б.В., кожний окремо, підтримали позовні вимоги ОСББ «Сошенка Івана 1/12», надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, просили позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Коваленко Ю.О. в судовому засіданні 07.07.2025 заперечувала проти позовних вимог, надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов, просила відмовити у задоволенні позову повністю.

Крім того, в даному судовому засіданні ( 07.07.2025 ) було допитано ОСОБА_9 , який проводив дослідження та склав висновок при проведені судово будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи.

07.10.2025 ухвалою суду задоволено клопотання директора незалежного інституту судових експертиз Наталії Коваленко про участь судового експерта Свістунова І.С. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів ( т. 4 а. с. 15-16 ).

В судовому засіданні 09.10.2025 представник позивача адвокат Бігунець І.М. відмовиласявід клопотання про виклик в судове засідання експерта Свістунова І.С. ( т. 4 а. с. 26-37 ).

Розгляд справи неодноразово призначався, продовжувався його розгляд, відкладався з різних причин, в тому числі за клопотанням сторони відповідача, оголошення повітряної тривоги, мінування будівлі суду, закінченням робочого часу, надання можливості сторонам підготуватися до судових дебатів ( клопотання сторони відповідача ).

За час розгляду справи сторона позивача наполягала на задоволенні позовних вимог, а сторона відповідача ( ОСОБА_1 ) заперечувала та просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач Білоцерківська міська рада та третя особа комунальна установа Білоцерківської міської ради «Інспекція з благоустрою міста Біла Церква» жодного разу будучи належним чином повідомленими по кожне судове засідання, про що в матеріалах справи свідчать Довідки про доставку електронного документу, свого представника не направили.

Відзив, пояснення та заперечення стосовно позовних вимог позивача,суду не надходило.

Водночас, 30.10.2024 за вх. № 56656 судом було отримано клопотання від Білоцерківської міської ради, в якій Білоцерківська міська рада просить слухати справу без її представника ( т. 2 а. с. 52-53 ).

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

В судовому засіданні 20.11.2025, розгляд справи було відкладено з 13.11.2025 за клопотанням адвоката Коваленко Ю.О. для підготовки до судових дебатів, сторони по справі прийняли у участь в судових дебатах.

Після виступу сторін в дебатах, суд керуючись вимогами ч. 1 ст. 244 ЦПК Україниоголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення ( 01 грудня 2025 року о 16 годині 30 хвилин ), враховуючи ч. 3 ст. 124 та ч. 6 ст. 259 ЦПК України.

Так, з урахуванням наданих пояснень сторонами по справі на протязі всього розгляду даної справи, враховуючи позиції учасників справи стосовно позовних вимог, після дослідження матеріалів справи, в тому числі, викладених в дебатах, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 є власницею квартири АДРЕСА_1 (вбиральнею) - літ. «Т» та бетонно-цегляним колодязем літ. «К», що підтверджується договором купівлі-продажу від 24.05.2018 ( т. 1 а. с. 31-34), а також Витягом з Державного реєстру речових прав, сформованого 01.09.2023 ( т. 1 а. с. 29 ).

Окрім цього, ОСОБА_2 є керівником ОСББ «Сошенка Івана 1/12», що підтверджується Статутом ( т. 3 а. с. 11-22 ).

З метою повного забезпечення і захисту прав співвласників, належного утримання та використання спільного майна 14 листопада 2023 року було утворене ОСББ «Сошенка Івана 1/12» ( т. 3 а. с. 11-22 ).

Так, позивач звертаючись до суду з даним позовом зазначав, що 31 серпня 2023 року невідомі особи почали здійснювати будівельні роботи на прибудинковій території за адресою: АДРЕСА_2 , внаслідок чого, було зруйноване майно, яким користувалися мешканці будинку для задоволення власних першочергових потреб.

1 вересня 2023 року з метою отримання актуальної та достовірної інформації, адвокат Бігунець І. М. направила адвокатський запит до Білоцерківської міської ради ( т. 1 а. с. 35-38) та отримала завірені копії документів ( т. 1 а. с. 49 ), з яких стало відомо про укладення договору № 10-08/62 від 17 серпня 2023 року про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки.

Так, рішенням Білоцерківської міської ради Київської області від 30 березня 2023 року № 3749-38-VIII надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянці ОСОБА_1 з цільовим призначенням 20.09. Для будівництва і обслуговування паркінгів та автостоянок на землях житлової та громадської забудови ( вид права земельного сервітуту право на розміщення місця для паркування транспортних засобів до власного приміщення, код обмеження 07.10 Інші земельні сервітути ) за адресою: АДРЕСА_4 , орієнтовною площею 0,0124 га за рахунок земель населеного пункту міста Біла Церква ( т. 1 а. с. 61 ).

Рішенням Білоцерківської міської ради Київської області від 29 червня 2023 року за № 4199-41-VIIIПро встановлення земельного сервітуту з громадянкою ОСОБА_1 , міська рада вирішила укласти договір про встановлення особистого строкового сервітуту з громадянкою ОСОБА_1 на земельну ділянку з цільовим призначенням 02.09 Для будівництва і обслуговування паркінгів та автостоянок на землях житлової та громадської забудови ( вид права земельного сервітуту право на розміщення місця для паркування транспортних засобів до власного приміщення, код обмеження 07.10 Інші земельні сервітути ) площею 0,0140 га строком на 15 років за рахунок земель населеного пункту міста Біла Церква. Кадастровий номер: :04:008:0095 ( т. 1 а. с. 60 ).

В зазначеному рішенні міська рада в тому числі, керувалася рішенням Білоцерківської міської ради від 20 серпня 2015 року № 1552-78-VI «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності в м. Біла Церква».

17 липня 2023 року між власником земельної ділянки - Білоцерківською міською радою та ОСОБА_1 було укладено Договір № 10-08/62 про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянкидля використанням земельної ділянки з кадастровим номером :04:008:0095 ( т. 1 а. с. 39-42 ).

Предметом цього Договору є особистий строковий сервітут, встановлений виключно «Сервітуарію» на територію ( об`єкт благоустрою ) в м. Біла Церква, на якій буде розміщуватись та використовуватись 02.09 Для будівництва і обслуговування паркінгів та автостоянок на землях житлової та громадської забудови ( вид права земельного сервітуту право на розміщення місця для паркування транспортних засобів до власного приміщення, код обмеження 07.10 Інші земельні сервітути ) площею 0,0140 га. Кадастровий номер :04:008:0095 ( п. 1.1. Договору ).

Відповідно до п. 1.2. цього Договору, об`єктом особистого строкового сервітуту за цим Договором є територія ( об`єкт благоустрою ) по вулиці Театральній, в районі будинку № 7/6, місто Біла Церква, Білоцерківський район, загальною площею 0,0140 га розташування та межі якої зазначено в Додатку до цього Договору.

Особистий строковий сервітут встановлено з громадянкою ОСОБА_1 на умовах, зазначених в цьому Договорі ( п. 1.3. Договору ).

Згідно п. 3.1. Договору, за користування особистим строковим сервітутом для розміщення місця для паркування транспортних засобів до власного приміщення для провадження підприємницької діяльності «Сервітуарій» сплачує «Власнику» річну плату в розмірі 10 ( десяти ) відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка визначається територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин (Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Київській області ) для кожного календарного року.

Відповідно до витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 06 липня 2023 № НВ-023, виданого Управлінням надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Київській області, оцінка земельної ділянки на 2022 рік становить 179 691,81 гривень. річний розмір плати за цим Договором на 2023 рік становить 17 969,18 гривень.

Визначення розміру плати за кожен наступний календарний рік здійснюється «Сервітуарієм» самостійно на підставі даних витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки на відповідний календарний рік та встановленого в Договорі річного розміру плати за користування особистим строковим сервітутом. Плата за користування особистим строковим сервітутом сплачується «Сервітуарієм» щомісячно рівними частками ( 1/12 від річної плати ) не пізніше 30-го числа наступного місяця, що слідує за останнім календарним днем місяця, за який сплачується відповідна плата ( п. 3.2., 3.3. Договору ).

Згідно з п. 4.2., 4.2.1. цього Договору, «Власник» зобов`язаний не перешкоджати «Сервітуарію» використовувати встановлений цим Договором особистий строковий сервітут для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до п. 4.3., 4.3.1. Договору, «Сервітуарій» має право використовувати встановлений цим Договором особистий строковий сервітут для здійснення підприємницької діяльності, за умови дотримання умов цього Договору.

Умовами п. 4.4.5. Договору визначено, не допускати будівництва будь-яких будівель, споруд або інших об`єктів на території об`єкта благоустрою, на яку встановлено особистий строковий сервітут. Встановлений цим Договором особистий строковий сервітут не надає «Сервітуарію» права на проведення будь-якого будівництва на території, наданій йому для розміщення місця для паркування транспортних засобів до власного приміщення та території для забезпечення благоустрою ( підтримання в санітарному стані ).

Доданок Розрахунок розміру плати за земельну ділянку особистого строкового сервітуту ( т. 1 а. с. 43 ), схему розташування земельної ділянки ( т. 1 а. с. 44 ), кадастровий план земельної ділянки ( т. 1 а. с. 45 ).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 дійсно на підставі договору дарування нежитлового приміщення від 30.10.2013 належить нежитлове приміщення № 3, загальною площею 52,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ( т.1 а. с. 87-90 ).

Позивач звертаючись до суду з даним позовом вважає, що надання ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва і обслуговування паркінгів та автостоянок на землях житлової та громадської забудови ( вид права земельного сервітуту право на розміщення місця для паркування транспортних засобів до власного приміщення, код обмеження 07.10 Інші земельні сервітути ) площею 0,0140 га, кадастровий номер :04:008:0095 відбулося з численними порушеннями законодавства та перешкоджає реалізації прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, що є необхідним для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першої статті 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Право власності та право користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності виникає лише за наявності рішення компетентних органів і тільки в межах вказаних в цих рішеннях і такі повноваження є виключною компетенцією ради. Підставою набуття права власності чи права користування земельними ділянками комунальної власності, як і визначення умов такого користування є відповідне рішення ради.

Стаття 13 Конституції України встановлює, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).

Щодо порушень позивача стосовно реалізації прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, що є необхідним для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників.

Відповіло до п. 10 ч. 1 ст. 16 ЗУ «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання має право відповідно до законодавства та статуту об`єднання з захищати права, представляти інтереси співвласників у судах, органах державної влади і органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»:

«1) багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна;

2) допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення);

3) нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна;

4) прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.»

Крім того, відповідно до пп. 6 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Відповідно до ч. 2 ст. 42 ЗК України, земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Посилання представника відповідача ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву, що з додатків до листа за вих. № БЦ 1913/1 від 12.09.2023, виданого Комунальним підприємством Київської обласної ради «Київське обласне бюро технічної інвентаризації», земельна ділянка кадастровий номер :04:008:0095 не виділялася для обслуговування багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 не заслуговують на увагу, оскільки відсутність сформованої земельної ділянки прибудинкової території позивача з визначеними її межами на місцевості не може слугувати підставою для встановлення сервітутів на землях, які знаходяться навколо багатоквартирного будинку позивача в межах нормативів, передбачених законодавством. Тільки коли відомі реальні межі прибудинкової території позивача міська рада може встановити чи входить спірна земельна ділянка до прибудинкової території позивача та в принципі вирішити питання того чи не порушить встановлення такого сервітуту права користувачів цієї прибудинкової території, що є її обов?язком перед цими користувачами як представниками територіальної громади міста, чи є підстави для встановлення цього сервітуту через те, що відповідач не може у інший спосіб задовольнити свої потреби.

Прибудинкова територія як окремий вид об`єкту благоустрою також має своїм місцем розташування земельну ділянку, а користування прибудинковою територією означає користування земельною ділянкою, в межах якої вона визначена. Це відповідає визначенню прибудинкової території, яке міститься у пункті 4 частини першої статті 1 Закону про власність у багатоквартирному будинку та пункті 2 частини першої статті 13 Закону про благоустрій.

Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

В постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 757/13549/16-ц ( провадження № 61-12973св3 ) зазначено, що посилання відповідача на те, що право власності або право користування у співвласників багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 на земельну ділянку під вказаним житловим будинком та прибудинкову територію, виникає не саме по собі, а виключно з моменту проведення державної реєстрації речового права на таку земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є помилковим.Відповідно до частин першої-третьої статті 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Виникнення прав на земельну ділянку у власника квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку пов`язане із набуттям у власність самої квартири або нежитлового приміщення, земельна ділянка при цьому не виступає самостійним об`єктом правочину, пов`язаного із переходом права власності на квартиру або нежитлове приміщення.

Отже, сама по собі відсутність реєстрації за власником квартири або нежитлового приміщення багатоквартирного будинку права власності на земельну ділянку не позбавляє його права на захист своїх прав на володіння та користування земельною ділянкою, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховного Суду від 27 січня 2023 року у справі № 621/2300/16-ц (провадження № 61-6391св20).

В зазначеній постанові Верховного Суду вказав, що: «із аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, та норм статті 42 ЗК України вбачається, що земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і допоміжними приміщеннями є майном співвласників, які визначають порядок його використання. […] Прибудинкова територія багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_3 є особливим об`єктом права власності на землю чи користування нею, оскільки призначена для розміщення й обслуговування житлового будинку і належних до нього будівель та споруд та має задовольняти інтереси всіх мешканців цього будинку».Виникнення прав на земельну ділянку у власника квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку пов`язане із набуттям у власність самої квартири або нежитлового приміщення, земельна ділянка при цьому не виступає самостійним об`єктом правочину, пов`язаного із переходом права власності на квартир у або нежитлове приміщення.Отже, сама по собі відсутність реєстрації за власником квартири або нежитлового приміщення багатоквартирного будинку права власності на земельну ділянку не позбавляє його права на захист своїх прав на володіння та користування земельною ділянкою, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія.

Верховний Суд у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 916/2069/17, від 22 січня 2020 року у справі № 461/4181/18 (провадження № 61-15919св19) зазначив, що спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Як було встановлено під час розгляду справи, співвласники ОСББ «Сошенка Івана 1/12» користувалися прибудинковою територією, на якій розміщувалася надвірна споруда (вбиральня) - літ. «Т» та бетонно-цегляний колодязь літ. «К».

Відповідно до Акту обстеження об`єкта № 212 від 17.10.2023, констатує розміщення на земельній ділянці по АДРЕСА_2 , яка обтяжена сервітутом ОСОБА_1 водорозбірної колонки ( т. 2 а. с. 8-9 ).

На підставі виклику аварійної служби ТОВ «Білоцерківвода», співробітники ТОВ «Білоцерківвода» майстер РЕВМ - ОСОБА_4 , слюсар АВР - ОСОБА_5 та слюсар АВР - ОСОБА_6 , прибувши за адресою: АДРЕСА_2 , 31.08.2023 склали Акт обстеження об`єкта, в якому було зазначено, що за адресою: АДРЕСА_2 виявлено зруйнований і засипаний колодязь, звідки мешканці будинку набирали воду зі стояка. Крім того, у акті було зазначено, про необхідність його відновлення ( т. 1 а. с. 30 ).

До того ж, з доданих до позову в якості доказів фотографій вбачається, що дійсно буд. АДРЕСА_2 надвірною спорудою (вбиральнею) - літ. «Т» ( т. 1 а. с. 98 ).

Окрім цього, згідно Довідки від 29.07.2023 до технічного паспорту № 173-29/08/3 від 29.08.2023 на об`єкт нерухомого майна: квартира у будинку квартирного типу за адресою: АДРЕСА_7 має такі техніко-економічні показники: загальна площа 32,9 кв.м; житлова площа 21,0 кв.м. Додатково зазначено, що вищевказана квартира розташована на другому поверсі двоповерхового багатоквартирного будинку. Для санітарного забезпечення, квартира зовні облаштована надвірною спорудою ( вбиральнею ) літ. Т» та бетонно-цегляним колодязем літ. «К», які збудовані господарським способом в 1991 році (т. 2 а. с. 125 ).

Відповідно до робочого проекту, об`єкт: «Водопостачання та каналізування житлового будинку на АДРЕСА_6 , розробленого ПП «ГІД» за замовленням ОСОБА_10 № 12/2009 та технічних умов за № 25 від 01.07.009, виданих КП КОР «Білоцерківвода», було виконано прокладання водопроводу д=3 мм у футлярі д=65 мм від водопровідної мережі д=100 мм по вул. Варинського ( нова назва ОСОБА_11 ) з влаштуванням водорозбірної колонки, що були підключені 27.05.2010 до мереж КП КОР «Білоцерківводоканал» ( т.1 а. с. 109-117 ).

Враховуючи, що спірний договір сервітуту стосується встановлення сервітуту щодо території як об`єкту благоустрою по АДРЕСА_2 , це жодним чином не виключає, що цією територією не може бути прибудинкова територія позивача у відповідності до пункту 2 частини першої статті 13 Закону про благоустрій.

Із вищезазначеного свідчить, що позивач використовував спірну ділянку для обслуговування будинку та користування надвірними спорудами.

Суд вважає доведеним, що дії відповідачки спричинили численні порушення норм ДБН, що неодноразово містяться в зауваженнях Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради до рішення міської ради «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянці ОСОБА_1 » ( т. 1 а. с. 51, 52 ).

Так, 03 квітня 2023 року Т.в.о. начальника Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради Вікторією Пархоменко було надано зауваження на рішення Білоцерківської міської ради «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянці ОСОБА_1 » від 3 квітня 2023 року № 328/01-23, в яких констатовано, що розробка та прийняття рішення про відведення земельної ділянки кадастровий номер :04:008:0095 громадянці ОСОБА_1 не відповідає нормам пп. 15.3.1. п.15.3 Вимоги до проїздів для пожежних автомобілів ДБН Б.2.2-12:2019, а саме:

- для пожежних автомобілів слід передбачати проїзд завширшки не менше ніж 3.5 м або смуги завширшки не менше ніж 6 м, які повинні бути розраховані на відповідні навантаження від пожежного автомобіля;

- відстань від краю проїзду до зовнішньої стінки будинку слід приймати 5-7 м для будинків умовною висотою до 26,5 м включно.

Отже, підсумовуючи вищезазначене, Т.в.о. начальника Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради Вікторія Пархоменко констатувала, що прийняття даного рішення призведе до порушення вимог ДБН Б.2.2-12:2019.

Аналогічного змісту зауваження Т.в.о. начальника Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради Вікторія Пархоменко від 04 липня 2023 року.

Крім того, за приписами пункту 10.8.8 ДБН Б.2.2-12:2019 "Планування та забудова територій" відстань від наземних відкритих автостоянок легкових автомобілів до житлового будинку слід приймати не менше при кількості до 10 автомобілів не менше 10 м.

Згідно приписів пункту 15.2.10 ДБН Б.2.2-12:2019 "Планування та забудова територій" протипожежні відстані від меж відкритих автостоянок (у тому числі з навісом) до житлових, громадських та адміністративно-побутових будинків промислових підприємств: I, II та III ступенів вогнестійкості - не менше 9 м; інших ступенів вогнестійкості - не менше 12 м.

Вказане зазначене і у висновку судового експерта за результатами проведеної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 06.01.2025 № 01/29-24-25 ( т. 2 а. с. 191-251 ).

У вказаному висновку судового експерта зазначено, що за результатами камеральної обробки встановлено, що межа земельної ділянки за кадастровим номером :04:008:0095,на яку встановлено особистий строковий сервітут для будівництва і обслуговування паркінгів та автостоянок на користь ОСОБА_1 знаходиться на відстані 0,51 м від стіни багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 , а залізобетонний паркан цього земельного сервітуту знаходиться на відстані 0,97-1,08 м.

Враховуючи, що досліджуваний житловий будинок за ступеню вогнестійкості відноситься до ІІІ, то згідно таблиці 10.6 пункту 10.8.8 та пункту 15.2.10 ДБН Б-2.2-12:2019 «Планування та забудови територій» відстань від відкриток автостоянок до житлового будинку мають буди не менше 12 м ( враховується відстань за сукупністю встановлених правил найбільша ).

Для задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників ( співвласників ), наймачів ( орендарів ) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_2 недостатньо існуючого розміру прибудинкової території, оскільки не виконується приписи пункту 6.1.8 ДБН Б.2.2-12:2019» Планування та забудова територій», що діяли станом на час встановлення особистого строкового сервітуту для будівництва і обслуговування паркінгів та автостоянок на земельну ділянку за кадастровим номером :04:008:0095.

Земельна ділянка з кадастровим номером :04:008:0095,на яку встановлено особистий строковий сервітут для будівництва і обслуговування паркінгів та автостоянок на користь ОСОБА_1 , а саме її межа Б-В знаходиться на відстані 0,51 м. від багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 . Згідно таблиці 10.6 пункту 10.8.8 та пункту 15.2.10 ДБН Б.2.2-12:2019» Планування та забудова територій» відстань від відкриток автостоянок до житлового будинку мають бути не менше 12 м.

Земельна ділянка кадастровий номер :04:008:0095, що розташована біля багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 , на яку встановлено особистий строковий сервітут для будівництва і обслуговування паркінгів та автостоянок на користь ОСОБА_1 від її власного будинку ( будівлі ) АДРЕСА_4 знаходиться на відстані 86,88 м.

Для задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників ( співвласників) наймачів ( орендарів ) квартир та нежитлових приміщень, розташований у багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_2 відповідно до приписів встановлених пунктом 6.1.26 ДБН Б.2.2-12:2019» Планування та забудова територій» площа прибудинкової території для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 мінімально має дорівнювати 260 кв.м, площа в цілому земельної ділянки з врахуванням площі забудови будинку має дорівнювати 358 кв.м.

Встановлені судом обставини, свідчить про порушення прав позивача, що перешкоджає реалізації прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, що є необхідним для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно зі статтею 395 ЦК України сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає у обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Відповідно до статті 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до статті 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення земельних сервітутів, зокрема, у вигляді права проїзду на транспортному засобі по наявному шляху. При цьому за змістом цієї статті перелік земельних сервітутів, що визначені в ній, не є вичерпним.

Порядок та особливості встановлення земельних сервітутів конкретизовано в Земельному кодексі України відповідно до статті 100 якого сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Зі змісту наведених норм права вбачається, що право земельного сервітуту може бути встановлене щодо земельної ділянки для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом, тобто у виняткових випадках, коли в іншій спосіб це здійснити неможливо.

Потреба у встановленні сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь - яким іншим способом.

Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою його встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб (подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 22.09.2021 у справі № 325/329/19, від 29.01.2020 у справі № 304/873/16-ц, від 06.06.2018 у справі № 539/1427/16-ц).

Отже, земельний сервітут встановлюється у виняткових випадках - коли в інший спосіб неможливо задовольнити потреби особи, в інтересах якої встановлюється сервітут, при цьому встановлення земельного сервітуту не може призводити до позбавлення власника (землекористувача) земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, права володіння, користування та розпорядження нею(постанова Верховного Суду від 16.01.2024 у справі № 918/86/22).

Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 23.09.2020 у справі № 917/133/17, від 13.07.2021 у справі № 914/427/20 потреба у встановленні сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом; договір про встановлення сервітуту має бути направлений на реалізацію зазначеної потреби і слугувати цілі, за якої нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. Юридична конструкція земельного сервітуту передбачає, що потреби, які можуть бути задоволені за рахунок користування чужим майном, повинні мати характер вимушених, зумовлювати неможливість або утруднення користування сусідньою або іншою земельною ділянкою.

Як встановлено під час розгляду справи, у відповідача ОСОБА_1 є реальна можливість задовольнити власні потреби менш обтяжливим способом, а саме паркувати власний транспортний засіб на парковці, що знаходиться ближче до будинку АДРЕСА_4 , а саме навпроти AT «Банк інвестицій та заощаджень» та АБ «Укргазбанк», де наявні місця для паркування.

Як наслідок, реальна потреба, неможливості користування майном, і внаслідок чого необхідність встановлення сервітуту в ОСОБА_1 на земельній ділянці прилеглій до будинку АДРЕСА_2 , відсутня.

Крім того, нежитлове приміщення, яке належить ОСОБА_1 розміщене на земельній ділянці, яка не є суміжною до земельної ділянки, наданої для користування в порядку особистого строкового сервітуту.

Як наслідок, відповідачем ОСОБА_1 не доведено неможливість задоволення потреб в користуванні спірною земельною ділянкою в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту.

Вказана правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 905/3280/16, від 23.09.2020 у справі № 917/133/17 у подібних відносинах і колегія суддів вважає, що вона є обов`язковою для врахування під час розгляду справи № 914/427/20. У зазначеному висновку Верховного Суду виокремлена одна з основних характеристик сервітуту, а саме те, що потреба у його встановленні може виникнути тоді, коли неможливо задовольнити відповідній особі власні потреби будь-яким іншим способом. Договір про встановлення сервітуту має бути направлений на реалізацію зазначеної потреби і слугувати цілі за якої нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки.

Саме зазначені обставини необхідно встановити під час розгляду позовних вимог щодо визнання недійсним договору про встановлення сервітуту з підстав невідповідності його приписами ЦК України та ЗК України.

Верховний Суд вважає за необхідне також зазначити, що юридична конструкція земельного сервітуту передбачає, що потреби, які можуть бути задоволені за рахунок користування чужим майном, повинні мати характер вимушених, зумовлювати неможливість або утруднення користування сусідньою або іншою земельною ділянкою.

Однією з основних характеристик сервітуту є те, що потреба у його встановленні може виникнути тоді, коли неможливо задовольнити особі власні потреби будь-яким іншим способом. Договір про встановлення сервітуту має бути направлений на реалізацію зазначеної потреби і слугувати цілі, за якої нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки.

Отже, відповідач ОСОБА_1 не довела суду неможливість або утруднення користування сусідньою або іншою земельною ділянкою для задоволення своїх потреб.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 372/1567/17 (постанова від 18 січня 2021 року).

В зазначеній постанові Верховний Суд вказав, що дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно встановивши обставини справи, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обгрунтовано виходив із недоведеності позивачем безальтернативного способу захисту свого права власника земельної ділянки іншим способом, аніж встановлення земельного сервітуту, оскільки для його встановлення закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, як і не довів найменш обтяжливого способу встановлення такого сервітуту для власника суміжної земельної ділянки, проти якого заперечував відповідач, а тому дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1. Посилання заявника на те, що суди помилково не взяли до уваги висновок судової комісійної земельно-технічної експертизи, яким, серед іншого, встановлено технічну можливість встановлення сервітуту на земельній ділянці відповідача не є переконливими, оскільки суди правильно урахували, що для встановлення сервітуту закон вимагає від позивача надання доказів на підтвердження того, що нормальне користування його власністю неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, а тому сам по собі висновок експерта для суду не є визначальним. Суди правильно вказали на безпідставність доводів позивача про відсутність можливості пройти чи проїхати до його земельної ділянки, яку він використовує для городництва, іншим способом, аніж через земельну ділянку відповідача за встановлених судами обставин наявного проходу до земельної ділянки позивача по грунтовій дорозі.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В той же час, договір про встановлення земельного сервітуту від 17.07.2023 встановлює земельний сервітут на земельну ділянку для облаштування місця для паркування транспортних засобів до власного нежитлового приміщення, за цільовим призначенням за кодом КВЦПЗ 02.09. для будівництва та обслуговування паркінгів та автостоянок на землях житлової та громадської забудови.

Задоволення таких потреб не є вимушеними діями, також вони не зумовлюють неможливість або утруднення користування іншою земельною ділянкою.

Так, пункті 14 постанови Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 904/144/20 зазначено, що «правова природа сервітуту не передбачає можливості сервітуарія (особи, на користь якої встановлено сервітут) здійснювати підприємницьку діяльність на території, якою він користується, а також отримувати продукцію і доходи від користування землею.».

Відповідно до п. 15 Постанови Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 904/144/20, «натомість орендар вправі самостійно господарювати на земельній ділянці, проводячи при цьому підприємницьку або інший вид діяльності. Відповідно, орендар може мати економічну вигоду від такого господарювання на землі, а саме - отримувати продукцію і доходи.»

Відповідно до п. 26 Постанови Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 904/144/20, «Судом апеляційної інстанції встановлено, що реальною потребою відповідача є не задоволення потреб, обумовлених статтею 404 ЦК України, а отримання права володіння та користування земельної ділянкою для розташування на ній тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, тобто земельну ділянку фактично було надано в оренду, що зумовлює застосування до спірного договору положень законодавства, яке регулює саме правовідносини, пов`язані із орендою земельних ділянок державної та комунальної форми власності.».

Враховуючи умови Договору № 10-08/62 від 17.07.2023 (п. 3.1, 4.2.1, 4.3.1 ) про встановлення особистого строкового сервітуту, міститься реальна мета його укладення, а саме провадження підприємницької діяльності ОСОБА_1 , що повністю суперечить правовій природі інституту сервітуту.

В постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц та у постанові Верховного суду від 08.09.2021 року у справі № 915/857/20.

Водночас, згідно зі статтею 1 Закону України "Про оренду землі" (тут і далі - у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно зі статтею 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. Договір оренди може передбачати надання в оренду декількох земельних ділянок, що перебувають у власності одного орендодавця (а щодо земель державної та комунальної власності - земельних ділянок, що перебувають у розпорядженні одного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування).

Положеннями статті 25 Закону України "Про оренду землі" унормовано, що орендар земельної ділянки має право отримувати продукцію і доходи, що кореспондується з положеннями статті 775 Цивільного кодексу України (наймачеві належить право власності на плоди, продукцію, доходи, одержані в результатів користування річчю, переданою у найм).

За змістом наведених правових положень договір оренди землі на відміну від договору сервітуту, передбачає передачу орендареві повноважень щодо володіння та користування об`єктом оренди, що відповідає змісту статей 24, 25 Закону України "Про оренду землі".

Отже, основна відмінність між договором про встановлення сервітуту та договором оренди земельної ділянки полягає в тому, що встановлення земельного сервітуту не припиняє прав власника (землекористувача) земельної ділянки, щодо якої встановлений сервітут, володіти, користуватися (згідно з цільовим призначенням земельної ділянки) та розпоряджатися нею, у той час як договір оренди надає орендареві права володіння та користування орендованою земельною ділянкою та зобов`язує його повернути земельну ділянку після закінчення договору оренди орендодавцеві. Таким чином, в орендних правовідносинах земельна ділянка вибуває з володіння та користування орендодавця, в той час як власник (землекористувач) земельної ділянки, обтяженої сервітутом, продовжує володіти і користуватися нею згідно з її цільовим призначенням.

Згідно з частинами 1-3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

За змістом частини 1 статті 235 Цивільного кодексу України удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Правова конструкція статті 235 Цивільного кодексу України передбачає, що сторона, звертаючись до суду із відповідним позовом, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; для приховання якого саме правочину вчинено спірний правочин; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином (схожий за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 17.08.2021 у справі № 904/4885/20, від 11.04.2023 у справі № 916/508/22, від 23.10.2019 у справі № 607/13289/16-ц).

Верховний Суд неодноразово зазначав, що за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Отже, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі №916/933/17, від 08.09.2021 у справі №915/857/20.

Такої позиції дотримується і Верховний Суд в постанові від 07 лютого 2023 року у справі № 918/86/22.

В зазначеній постанові Верховний Суд вказав, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18 зауважила, що встановлення правової природи правочинів, що вчиняються учасниками спору, є обов`язком суду, а оцінка цих правочинів сторонами для суду не є обов`язковою (пункт 8.95 ). Таким чином, колегія суддів зауважує, що судам під час розгляду цієї справи належало визначити дійсну правову природу укладеного між відповідачами договору, здійснити оцінку всіх погоджених сторонами умов укладеного правочину, проаналізувати обсяг прав та обов`язків, які виникли в результаті укладення такого правочину, врахувати дійсний стан правовідносин його учасників і за результатами встановленого визначити правові норми, що мають застосовуватись у цьому випадку.

В постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.

Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків, дійсним намірам сторін спору при укладенні оспорюваних договорів, встановити фактичні правовідносин, які склалися між сторонами, і застосувати до цих правовідносин відповідні норми матеріального права. Водночас невикористання при вчиненні певного правочину термінів, які визначають притаманні такому виду правочинів поняття, із закріпленням їх натомість у завуальований спосіб, а також викладення у різних документах взаємопов`язаних між собою прав і обов`язків сторін, що в сукупності складають зміст відповідних правовідносин, можуть бути засобами, які використовуються задля приховання суті правочину, укладення якого мають на меті сторони, шляхом оформлення "про людське око" (напоказ) іншого правочину. Тобто відсутність у спірних правочинах чіткого викладення усіх істотних умов, необхідних для договорів оренди, про яку зазначає суд апеляційної інстанції, не є достатньою підставою для висновку про відсутність між сторонами фактичних орендних правовідносин, адже неналежне оформлення відповідних відносин саме є тим способом, завдяки якому досягається прихована мета передачі земельних ділянок в користування (схожі висновки сформульовано в постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 915/166/17, від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 у справі № 925/550/18, від 06.11.2019 у справі № 916/1424/18, від 07.07.2021 у справі № 903/601/20, від 03.11.2021 у справі № 918/1226/20, від 02.02.2022 у справі № 927/1099/20, від 29.09.2022 у справі № 918/351/21(918/672/21), від 07.12.2022 у справі № 924/11/22).

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визначити, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення нікчемності правочину або про визнання його недійсним (схожі за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 522/14890/16-ц, в постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 916/933/17, від 26.06.2019 у справі № 910/12454/17, від 08.09.2021 у справі № 915/857/20, від 05.12.2018 у справі № 466/6298/16-ц та в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 466/6298/16-ц).

Така позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 26 серпня 2025 року у справі № 921/415/24.

В зазначеній постанові Верховний Суд зазначив, урахувавши положення законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дослідивши обставини справи та наявні у ній докази, а також надавши оцінку умовам оспорюваного договору, попередні судові інстанції установили, що зміст оспорюваного договору свідчить, що саме договору оренди притаманні умови, спосіб та цілі користування земельною ділянкою у наведеному випадку для влаштування екопарковки, за цільовим призначенням за кодом КВЦПЗ 02.09 для будівництва та обслуговування паркінгів та автостоянок; діяльність з облаштування благоустрою території, будівництва та обслуговування паркінгів та автостоянок свідчить про постійне, повне використання земельної ділянки, тобто договір про встановлення земельного сервітуту від 07.06.2023 фактично є договором оренди, укладеним поза конкурентними засадами; спірний земельний сервітут встановлено для облаштування екпопарковки з метою здійснення господарської (підприємницької) діяльності ТОВ "І.Т.-Березовиця", тобто з метою отримання ним прибутку, що не допускається, оскільки земельним законодавством для цього встановлено інший спосіб отримання земельної ділянки у користування, а саме шляхом отримання землі в орендне користування на конкурентних засадах; задоволення таких потреб не є вимушеними діями, також вони не зумовлюють неможливість або утруднення користування сусідньою або іншою земельною ділянкою, якою користується це товариство. У наведеному випадку відповідачами не доведено, що товариство не мало змоги задовольнити свої потреби в розміщенні атостоянки в інший спосіб, аніж через обтяження сервітутом спірної земельної ділянки, зокрема, або укласти договір оренди такої земельної ділянки або оформити інше речове право, відмінне від сервітуту в порядку, встановленому законом, або розмістити автостоянку на суміжній земельній ділянці, що перебуває в орендному користуванні цього товариства.

Як наслідок, між власником земельної ділянки - Білоцерківською міською радою та ОСОБА_1 було укладено удаваний правочин, а саме договір № 10-08/62 про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки для використанням земельної ділянки з кадастровим номером :04:008:0095 ОСОБА_1 з метою паркування громадянкою власного транспорту, а насправді зайняття підприємницькою діяльністю, про що зазначено у вищевказаному оскаржуваному договорі № 10-08/62 про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки.

Крім того, умови укладеного договору про встановлення земельного сервітуту свідчать, що реальною потребою у використанні земельної ділянки є не задоволення потреб, обумовлених ст.ст. 401,404 ЦК України, а отримання права користування земельною ділянкою та її використання для інших цілей, зокрема, для здійснення підприємницької діяльності, про що свідчать умови договору № 10-08/62 від 17.07.2023, що можливо виключно на конкурентних засадах шляхом отримання землі в оренду, розмір плати за яку буде значно вище від плати за сервітутне користування.

Отже, встановлені судом фактичні обставини справи не свідчать, що сервітут та спосіб, в який його встановлено, є єдиним можливим варіантом задоволення потреб відповідача ОСОБА_1 .

Окрім цього суд звертає увагу, що згідно відповіді Комунальної установи БМР «Інспекція з благоустрою міста Біла Церква» від 06.09.2023 за № 193, гр. ОСОБА_1 не зверталась до Комунальної установи БМР «Інспекція з благоустрою міста Біла Церква» з заявою для проведення будівельних або інших будь-яких робіт на прибудинковій території за адресою АДРЕСА_2 . Громадянка ОСОБА_1 не зверталась до Комунальної установи БМР «Інспекція з благоустрою міста Біла Церква» і не надавала документів для проведення будівельних або інших будь-яких робіт на земельній ділянці, кадастровий номер :04:008:0095. Комунальна установа БМР «Інспекція з благоустрою міста Біла Церква» гр. ОСОБА_1 не надавала жодних документів щодо проведення будівельних, або інших будь-яких робіт на прибудинковій території в АДРЕСА_2 . Жодних документів щодо проведення будівельних або інших будь-яких робіт на земельній ділянці з кадастровим номером :04:008:0095, гр. ОСОБА_1 комунальною установою БМР «Інспекція з благоустрою міста Біла Церква» не видавалось. При обстежені дійсно було виявлено розкриття на вказаній території ( т.1 а. с. 118).

Проведення будівельних робіт підтверджується і доданими до матеріалів справи фотографіями ( т.1 а. с. 99-105, 124-127).

Також, за наявними в справі фотографіями ( т. 2 а. с. 67-70 ) вбачається, що після зняття грунту землі, викладена тротуарної плиткою, встановлений бетонний паркан та огороджена територія зачинена.

Проте, умовами договору про встановлення особистого строкового сервітуту від 17.07.2023 № 10-08/62 ( п. 4.4.5 ), «Сервітуапій зобов`язаний: не допускати будівництва будь-яких будівель, споруд або інших об`єктів на території об`єкта благоустрою, на яку встановлено особистий строковий сервітут. Встановлений цим Договором особистий строковий сервітут не надає «Сервітуарію» права на проведення будь-якого будівництва на території, наданій йому для розміщення місця для паркування транспортних засобів до власного приміщення та території для забезпечення благоустрою (підтримання в санітарному стані).».

Крім того, з відповіді Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради Київської області від 15.10.2024 вбачається, що під час відведення земельної ділянки площею 0,0140 га з кадастровим номером :04:008:0095 та встановлення земельного сервітуту до Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради Київської області не надходило звернень від ОСОБА_1 щодо намірів будівництва проїздів та пішохідних маршрутів ( т. 2 а. с. 62 ).

В доданому Акті обстеження земельної ділянки від 28.10.2024 за № 19/10 зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером 321030000:04:008:0095 та площею 0,0140 га, використовується для паркування транспортних засобів ( т. 2 а. с. 62-65 ).

Вищезазначене також свідчить про недотримання з боку ОСОБА_1 умов договору про встановлення особистого строкового сервітуту від 17.07.2023 № 10-08/62.

З урахуванням вищенаведеного та встановленого під час розгляду справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги повивача в частині визнання недійсним договору № 10-08/62 про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки, відносно земельної ділянки з кадастровим номером: :04:008:0095, укладеного між Білоцерківською міською радою та ОСОБА_1 є такими, що підлягають задоволенню, що узгоджується з позиціями викладеними у вищевказаних постановах Верховного Суду, зокрема, вкладеної в постанові Верховного Суду від 26 серпня 2025 року у справі № 921/415/24.

Згідно 6 ст. 13 Закону України Про судоустрій та статус суддів суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, суди повинні застосовувати останні позиції Верховного Суду, оскільки висновки щодо застосування норм права, викладені в його постановах, є обов`язковими.

Стосовно позовних вимог позивача в частині скасування рішення Білоцерківської міської ради № 4199-41-VIII від 29 червня 2023 року про встановлення земельного сервітуту з громадянкою ОСОБА_1 , то з цього приводу суд зазначає наступне.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 02 серпня 2023 року у справі №924/1288/21.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Проте засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року).

Водночас, ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Отже, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що зазвичай, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункти 5.5., 5.6. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16). Інакше кажучи - це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Аналогічні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020р. у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021р. у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021р. у справі № 910/2861/18.

При цьому, як вже зазначалося, дія рішення Білоцерківської міської ради № 4199-41-VIII від 29 червня 2023 року про встановлення земельного сервітуту з громадянкою ОСОБА_1 , була вичерпана його виконанням, укладенням оскаржуваного договору про встановлення земельного сервітуту від 17.07.2023,а відтак вимога про його скасування є неефективним способом захисту прав.

Таким чином, оскільки спірне рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою, означена позовна вимога задоволенню не підлягає (див. подібні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20).

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд в постанові від 29 жовтня 2025 року у справі № 607/14562/22.

Суд погоджується з доводами представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Коваленко Ю.О., що вимога про скасування рішення Білоцерківської міської ради № 4199-41-VIII від 29 червня 2023 рокуне дозволить ефективно відновити права позивача (подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 (п.143, 144), від 11.02.2020 у справі №922/614/19 (пункт 52), від 28.09.2022 у справі №483/448/20, від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19).

Водночас позивач у межах розгляду справи може посилатися, зокрема на незаконність прийнятого рішення органу місцевого самоврядування без заявлення вимоги про визнання його незаконним та скасування, оскільки таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване (правовий висновок, викладений в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.10.2024 у справі №921/504/20).

Оскільки обрання позивачем неефективного способу захисту прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі №925/642/19 (пункт 54), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 06.04.2021 у справі №910/10011/19 (пункт 99), тому у позові в частині скасування рішення Білоцерківської міської ради № 4199-41-VIII від 29 червня 2023 року, слід відмовити.

Такої позиції дотримується і Верховний Судв постанові від 26 серпня 2025 року у справі № 921/415/24.

Стосовно позовних вимог позивача в частині скасування державну реєстрацію права користування (сервітуту) ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер :04:008:0095, то такі вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимог про визнання недійсним договору № 10-08/62 про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки, відносно земельної ділянки з кадастровим номером: :04:008:0095, які були задоволені судом та визнано його недійсним, про що зазначено вище.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку.

Дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно встановивши обставини справи, суд виходить із доведеності позивачем безальтернативного способу захисту,а тому дійшов висновку про задоволення вимоги позивача в повному обсязі.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Окрім того, позивач просив суд стягнути витрати на професійну правничу допомогу, розмір понесення яких складає 20 000 гривень.

Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

ВС зауважив, що у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

В свою чергу, матеріали справи не містять документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок, що є підставою для відмови в задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Щодо стягнення поштових витрат.

За змістом частини третьою статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (пункт 4 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Висновки щодо необхідності розподілу судових витрат, понесених у зв`язку оплатою поштових відправлень, узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в додатковій постанові від 20 вересня 2022 року у справі № 756/11978/16-ц.

Не підлягають задоволенню і вимоги позивача в частині стягнення 2000 грн, що включать комісію банку за здійснення платежів та очікування поштові витрати на відправку листів, заяв, інші банківські комісії, тощо, оскільки матеріали справи не містять підтверджень понесення таких витрат у вищевказаній сумі.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Позивач просив стягнути з відповідачів витрати понесенні на проведення експертизи в сумі 30 000 грн, але доказів зазначеному не надано, тому вказані витрати не підлягають стягненню.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача.

Поняття «судовий збір» надане у Законі України «Про судовий збір», відповідно до ст. 1 якого під судовим збором розуміється - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

При звернені до суду з вищевказаним позовом, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 9 084 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи платіжною інструкцією № 167 від 23.08.2024 ( т. 1 а. с. 26 ).

Так, вказана сума була сплачена позивачем за три позовні вимоги по 3028 гривень за кожну.

Оскільки позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню,враховуючи положення вимог ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимогз відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 6 056 грн, з кожного з відповідачівпо 3 028 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 78, 91, 96, 98, 99, 100, 103, 104 ЗК України, ст. ст. 15, 16, 321, 401, 402, 404 ЦК України, ст. ст. 2, 5, 10, 12, 13, 19, 76, 77, 78, 81, 89, 133, 141, 187, 244, 263-265, 273, 353-355 ЦПК України,постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2, п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", Законом України «Про судовий збір», суд,

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Сошенка Івана 1/12» до Білоцерківської міської ради, ОСОБА_1 , третя особа: комунальна установа Білоцерківської міської ради «Інспекція з благоустрою міста Біла Церква» про визнання недійсним договору про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки, скасування рішення про встановлення земельного сервітуту та скасування державної реєстрації права користування ( сервітуту ), - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір № 10-08/62 про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки, відносно земельної ділянки з кадастровим номером: :04:008:0095.

Скасувати державну реєстрацію права користування (сервітуту) ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровий номер :04:008:0095.

В решті позовних вимог, - відмовити.

Стягнути з Білоцерківської міської ради та ОСОБА_1 на користь ОСББ «Івана Сошенка 1/12» витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 6 056 гривень, по 3 028 ( три тисячі двадцять вісім ) гривень з кожного.

Врешті вимог щодо стягнення витрат на оплату послуг адвоката, витрат на комісію банків за здійснення платежів, поштові витрати на відправку листів та проведення експертизи в загальній сумі 52 000 гривень, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач:Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Сошенка Івана 1/12» ( адреса місцезнаходження: 09100, Київська область, м. Біла Церква, вул. Сошенка Івана, буд. 1/12, );

Відповідач: Білоцерківська міська рада ( адреса місцезнаходження: 09100, Київська область, м. Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, буд. 15, );

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_8 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

Третя особа: Комунальна установа Білоцерківської міської ради «Інспекція з благоустрою міста Біла Церква» ( адреса місцезнаходження: 09100, Київська область, м. Біла Церква, вул. Андрея Шептицького, буд. 2,).

Повний текст судового рішення складено 01 грудня 2025 року, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 124 та ч. 6 ст. 259 ЦПК України.

Суддя О. І. Орєхов