Унікальний номер справи 376/2085/24
Головуючий у суді першої інстанції О. М. Коваленко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

05 листопада 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу особи, яка не брала участь у справі ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , на ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 22 липня 2024 року, постановлену у складі судді Коваленко О. М., в примішенні Сквирського районного суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь 100 000,00 грн згідно договору позики від 18.01.2021.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 18.01.2021 між сторонами було укладено договір позики, згідно умов якого позивач надав у борг відповідачу 100 000,00 грн, які позичальник зобов`язувався повернути у строк до 20.10.2023.

Відповідач свого грошового зобов`язання перед позивачем не виконав, неодноразові усні і письмові звернення позикодавця повернути кошти позичальником були залишені без виконання.

Відмова відповідача добровільно повернути позивачу кошти за договором позики слугувала підставою звернення до суду із цим позовом.

В матеріалах справи міститься (не зареєстрована у встановленому порядку) мирова угода, за умовами якої сторони домовились про перехід від відповідача до позивача та визнання за позивачем права власності на земельну ділянку площею 2,3415 га, яка розташована на території Городоцької сільської ради Ружинського району Житомирської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:000:0380 в рахунок погашення боргу згідно договору позики, а також на земельну ділянку площею 0,377 га, яка розташована на території Городоцької сільської ради Ружинського району Житомирської області цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:000:0402 в рахунок погашення боргу згідно договору позики.

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 22 липня 2024 року за відсутності сторін по справі затвердженомирову угоду, укладену (на думку суду) між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 за умовами якої визнаноза ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 2,3415 га, яка розташована на території Городоцької сільської ради Ружинського району Житомирської області призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:000:0380 в рахунок погашення боргу згідно договору позики; на земельну ділянку площею 0,377 га, яка розташована на території Городоцької сільської ради Ружинського району Житомирської області призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:000:0402 в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики.

Закритопровадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Зазначено, що ухвала про затвердження мирової угоди, є правовстановлюючим документом, на підставі якої проводиться скасування та реєстрація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності.

Не погоджуючись із ухвалою суду особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, а саме п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, зокрема неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить ухвалу суду скасувати та провадження у справі закрити на підставі ч.1 ст 377 ЦПК України, здійснити розподіл судових витрат. Також особа, яка подала апеляційну скаргу просить суд долучити до матеріалів справи у якості доказів копію свідоцтва про смерть її батька, копію матеріалів спадкової справи, копію розпорядження голови Ружинської РДА №5 від 08.01.2014, копію технічної документації із землеустрою та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копію постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №67 від 03.07.2025, оскільки вона не брала участі у справі, а тому не мала процесуального права на їх подання до суду.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_3 не брала участі у справі у суді першої інстанції, однак є спадкоємцем частки майна померлого її батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з тим провадження у цій справі було відкрито судом 08.07.2024. Таким чином позивачем було пред`явлено позов до особи, яка на час звернення до суду померла та правоздатність якої відповідно до вимог ч. 4 ст. 25 ЦК України припинилася. При цьому залучення правонаступників особи, яка померла до відкриття провадження у справі суперечить принципам цивільного судочинства та є порушенням прав та інтересів третіх осіб.

Апелянт вказує, що 03.07.2025 звернулася до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав на майно померлого батька, зокрема щодо належних йому на праві власності спірних земельних ділянок. Однак приватним нотаріусом Бердичівського районного нотаріального округу Житомирської області Ходаківською Л. М. було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку спірних земельних ділянок у зв`язку із неналежністю цього нерухомого майна померлому.

З інформаційної з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 стало відомо, що спірні земельні ділянки вибули з володіння її батька та 01.10.2024 у Реєстр внесено запис про припинення права власності ОСОБА_2 на це нерухоме майно, право власності на земельні ділянки зареєстровано за ОСОБА_1 .

На думку апелянта зазначене свідчить про те, що ОСОБА_3 є особою, яка не була залучена до участі у справі, проте суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки як спадкоємиці померлого ОСОБА_2 . Про існування оскаржуваної ухвали ОСОБА_3 стало відомо 04.07.2025.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, ухвалу суду вважали законною та обгрунтованою, а тому просили залишити її без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 07.07.2020 виконавчим комітетом Городоцької сільської ради Ружинського району Житомирської області, про що зроблено актовий запис №6.

ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином. 25.10.2025 на адресу суду від неї надійшла заява про розгляд справи 05.11.2025 без її участі.

З метою дотримання процесуальних строків, беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності ОСОБА_3 з урахуванням поданої нею заяви, оскільки її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Проте таким вимогам ухвала суду про затвердження мирової угоди не відповідає.

Так, відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно пункту 8 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Конституційний Суд України в Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 у справі за конституційним зверненням громадянина України щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини та громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано положеннями глав 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «… суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. theUnitedKingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)».

Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 227/2835/16-ц.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов`язки заявника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Зазначене у повній мірі узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц.

Отже, первинним для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 , як особи, яка не брала участі у цій справі, є з`ясування апеляційним судом тієї обставини, чи вирішив суд оскаржуваним судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 .

Обґрунтовуючи своє право на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції ОСОБА_3 зазначила, що є спадкоємцем майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька ОСОБА_2 . Ухвала суду першої інстанції, якою затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , постановлена у цій справі через чотири роки після смерті її батька, щодо земельних ділянок, які увійшли до спадкового майна, та порушує її права як спадкоємця першої черги після смерті її батька - відповідача у справі ОСОБА_2 .

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики 08 липня 2024 року.

У позові вказав, що договір позики на суму 100 000,00 грн було укладено між сторонами 18 січня 2021 року.

До позовної заяви ОСОБА_1 додано копію договору позики (безвідсотково), укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 27 квітня 2017 року на суму позики 200 000,00 грн із строкм повернення до 20.05.2023.

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 08 липня 2024 року відкрито провадження у справі.

У матеріалах справи міститься клопотання сторін та мирова угода, які містять підписи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У клопотанні та мировій угоді не вказано дату їх складення, лише у тексті мирової угоди зазначено 2024 рік.

Згідно довідки від 22 липня 2024 року, складеної секретарем судового засідання учасники справи (їх представники) у судове засдання 22 липня 2024 року не з`явилися.

Мирова угода, яка міститься в матеріалах справи не містить вхідного номеру, не подавалась суду в судовому засіданні, тому обставини її потрапляння до справи суду апеляційної інстанції невідомі. Але, однозначно можно зробити висновок про те, що її не підписував відповідач, оскільки помер за декілька років до складання такої мирової угоди.

Право власності ОСОБА_2 на земельніділянки площею 2,3415 га та площею 0,377 га, якірозташовані на території Городоцької сільської ради Ружинського району Житомирської області призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, за кадастровиминомерами:01:000:0380 та :01:000:0402, підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 .

22 липня 2024 року за відсутності сторін судом, на підставі підробленої мирової угоди, було постановлено ухвалу про затвердження мирової угоди, якою незаконно визнано за ОСОБА_1 право власності на земельніділянки площею 2,3415 га та площею 0,377 га, якірозташовані на території Городоцької сільської ради Ружинського району Житомирської області призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, за кадастровиминомерами:01:000:0380 та :01:000:0402,в рахунок погашення боргу згідно договору позики.

Разом з тим із наданих апеляційному суду ОСОБА_3 доказів судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 07.07.2020 виконавчим комітетом Городоцької сільської ради Ружинського району Житомирської області, про що зроблено актовий запис №6.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_2 (батько) та ОСОБА_6 (мати).

Після смерті ОСОБА_2 , 15.12.2020 приватним нотаріусом Ружинського раойнного нотаріального округу Житомирської області Ходаківською Л. М. заведено спадкову справу №78/200, номер у спадковому реєстрі 66938754, що підтверджується витягом про реєстрацію у спадковому реєстрів від 15.12.2020 №62890471.

За життя ОСОБА_2 залишив заповіти, яким заповів своєму синові ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та дочці ОСОБА_3 належні йому на праві власності земельніділянки, що розташовані в с. Городок Ружинського району Житомирської області призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

22 грудня 2020 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , подав приватному нотаріусу Ружинського раойнного нотаріального округу Житомирської області Ходаківській Л. М. заяву про відмову від прийняття спадщини, якою останній відмовився від прийняття спадщини за законом та за заповітом після смерті батька.

22 грудня 2020 року ОСОБА_3 (у шлюбі ОСОБА_8 - розірвано шлюб рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05.05.2021 у справі №362/217/21) подала приватному нотаріусу Ружинського районного нотаріального округу Житомирської області Ходаківській Л. М. заяву, якою відкликала подану нею заяву 15.12.2020 за №264, від належної їй частини спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_2 за заповітом вона відмовилась, прийняла спадщину за законом.

Також матеріалами справи підтверджено, що із заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 до приватного нотаріуса зверталася його дружина ОСОБА_6 .

Зокрема дочка померлого ОСОБА_9 звернулася до приватного нотаріуса 22.12.2020 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 .

Крім того, 13.12.2021 між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , які є дочками померлого ОСОБА_2 , було укладено договір про поділ спадщини, посвідчений приватним нотаріусом Ружинського раойнного нотаріального округу Житомирської області Ходаківською Л. М., за умовами якого ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , як спадкоємці майна померлого ОСОБА_2 , дійшли згоди щодо розподілу спадкового майна, зазначеного у договорі, право власності на яке належало спадкодавцю та було документально підтверджено.

13 грудня 2021 року приватним нотаріусом Ружинського раойнного нотаріального округу Житомирської області Ходаківською Л. М. було видано свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_3 та ОСОБА_9 .

03 липня 2025 року ОСОБА_3 було подано приватному нотаріусу Ружинського раойнного нотаріального округу Житомирської області Ходаківській Л. М. заяву про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_2 , а саме частки земельної ділянки площею 2,3415 га та частки земельної ділянки площею 0,377 га, що розташовані на території Городоцької сільської ради Ружинського району Житомирської області з цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Постановою приватного нотаріусу Ружинського раойнного нотаріального округу Житомирської області Ходаківської Л. М. від 03.07.2025 №67 відмовлено спадкоємцю ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку земельноїділянки площею 2,3415 га та частки земельної ділянки площею 0,377 га, що належала ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із тим, що ОСОБА_3 не подано документ, що підтверджує право власності ОСОБА_2 на вище зазначені земельні ділянки.

Так, згідно ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Пункт 2 ч. 1 ст. 512 ЦК України визначає, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва.

З урахуванням вище викладеного, оскільки ОСОБА_3 після смерті свого батька ОСОБА_2 прийняла спадщину, вона має усі права на майно, що належало її батьку на момент його смерті.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення (ухвала про затвердження мирової угоди, яка стосується спадкового майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , а саме двох земельних ділянок) стосується прав, інтересів ОСОБА_3 , відтак остання наділена правом на оскарження ухвали Сквирського районного суду Київської області від 22 липня 2024 року.

З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставини, на час звернення ОСОБА_1 до суду із даним позовом (08.07.2024) та поданням мирової угоди із підписами сторін (яка містить рік її складення 2024) відповідач у справі - ОСОБА_2 уже як чотири роки помер та не міг укладати та підписувати дану мирову угоду. Таким чином мирова угода, яка міститься в матеріалах справи є підробленим документом і відповідно не має будь - яких правових наслідків у справі за позомом ОСОБА_1 пред`явленим до померлої на той час особи - ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку.

Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

У статті 46 ЦПК України визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Згідно з частиною першою статі 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша стаття 48 ЦПК України).

У частині першій статті 47 ЦПК України передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Системний аналіз вказаних норм права, а також положень частин першої, другої, четвертої статті 25, частини першої статті 26 ЦК України та частини другої статті 48 чинного ЦПК України, дозволяє дійти висновку про те, що на момент звернення із позовом до суду відповідач у справі має бути живим. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 чинного ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 473/1433/18 викладено такі правові висновки: «цивільне-процесуальне законодавство України не містить норм, які б передбачали здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі.

Отже, ЦПК України визначає порядок процесуального правонаступництва лише у тих справах, де сторона учасник процесу, вибула з певних причин, у тому числі й у зв`язку зі смертю після відкриття провадження у справі. У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі. Отже процесуальне правонаступництво тісно пов`язано з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому не залежно, від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні. Таким чином, процесуальне правонаступництво у разі смерті фізичної особи в порядку статті 55 ЦПК України можливо лише шляхом залучення правонаступника померлої сторони за умови, що смерть фізичної особи настала після звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі, адже залучення правонаступників особи, яка померла до відкриття провадження у справі, суперечить принципам цивільного судочинства.

За таких обставин, оскільки чинним законодавством України не передбачено судового вирішення спору з особою, яка на час звернення до суду померла та правоздатність якої відповідно до вимог статті 25 ЦК України припинено, та в силу вказаного вище не могла бути стороною у справі, провадження у справі в частині позовних вимог, пред`явлених до відповідача, який на час звернення з позовом до суду вже помер, підлягало закриттю з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.».

Подібні правові висновки викладено також Верховним Судом у постановах: від 16 травня 2018 року у справі № 183/4229/14 (провадження № 61-5330св18), від 20 червня 2019 року у справі № 185/998/16-ц (провадження № 61-33766сво18), від 05 квітня 2021 року у справі № 200/21020/15-ц (провадження № 61-9921св19) та багатьох інших.

Таким чином, процесуальне правонаступництво у разі смерті фізичної особи в порядку статті 55 ЦПК України можливо лише шляхом залучення правонаступника померлої сторони за умови, що смерть фізичної особи настала після звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі, адже залучення правонаступників особи, яка померла до відкриття провадження у справі, суперечить принципам цивільного судочинства.

Так, положеннями п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України встановлено обов`язок суду закрити провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, оскільки чинним законодавством України не передбачено судового вирішення спору з особою, яка на час звернення до суду померла та правоздатність якої відповідно до вимог статті 25 ЦК України припинено, та в силу вказаного вище не могла бути стороною у справі, провадження у справі в частині позовних вимог, пред`явлених до відповідача, який на час звернення з позовом до суду вже помер, підлягає закриттю з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених ст. 255 ЦПК України.

За таких обставин, встановивши, що відповідач ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до відкриття провадження у справі (08.07.2024), і на момент смерті він не набув статусу учасника справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування ухвали суду першої інстанції та закриття провадження у справі.

Таким чином апеляційна скарга ОСОБА_3 , як особи, яка не брала участі у справі, підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції від 22.07.2024 скасуванню із закриттям провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно ч. 13ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання апеляціної скарги на ухвалу суду у цій справі судовий збір підлягав оплаті у розмірі 605,60 грн.

За результатами апеляційного перегляду справи апеляційну скаргу задоволено, ухвалу суду скасовано, провадження у справі закрито.

Таким чином, судовий зібр, сплачений ОСОБА_3 за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з позивача на на її користь у розмірі 605,60 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , задовольнити.

Ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 22 липня 2024 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів закрити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 605 (шістсот п`ять ) гривень 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 27 листопада 2025 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна