Справа № 465/4002/20 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/2120/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівськог О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника Кравчини В.І., представника позивача Піхоцької Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 травня 2025 року у справі за позовом Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2020 року Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради звернулися в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог покликалися на те, що 18.08.2008 року між управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (правонаступником якого є управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради) та ОСОБА_1 укладено договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Ф-6484-8, згідно якого позивач передав, а відповідач прийняв в строкове платне користування нерухоме майно приміщення загальною площею 29,7 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . (Об`єкт оренди).

Договір укладено на термін з 18.08.2008 до 17.08.2011 включно, проте був продовжений до 13.08.2017. Зазначає, що рішенням Франківського району м. Львова від 18.07.2018 у справі №1326/7689/2012 за позовом Управління комунальної власності до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди та стягнення заборгованості по орендній платі, зобов`язано розірвати договір оренди №Ф-6484-8 від 18.08.2008 року, зобов`язано ОСОБА_1 повернути орендодавцеві нежитлове приміщення півпідвал, та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради заборгованість з орендної плати в розмірі 84117 грн.73 коп. Вказує, що відповідно до п.5.1 Договору розмір орендної плати за Об`єкт оренди складає 30120,00 грн без ПДВ за перший місяць та підлягає індексації щомісячно (п.5.2 Договору). Однак, всупереч умовам укладеного Договору та вимогам вищезазначених законодавчих актів, Відповідач взяті на себе зобов`язання в повному обсязі не виконав. Так, відповідно до довідки від 14.04.2020 року № 4-2302-11323 про заборгованість та розрахунку по орендній платі Відповідачем орендна плата за користування об`єктом оренди не вносилась відповідно до умов, визначеним Договором та допущено заборгованість на загальну суму 300935,62 грн за період з 01.03.2014 до 01.03.2020.

Відтак, просили стягнути з відповідача заборгованість в сумі 300 935 (триста тисяч дев`ятсот тридцять п"ять) гривень 62 коп. та покласти судові витрати.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 05 травня 2025 року позов Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (м. Львів, пл. Галицька 15, ) заборгованість в сумі 300 935 (триста тисяч дев"ятсот тридцять п"ять) гривень 62 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (м. Львів, пл. Галицька 15, ) судовий збір у розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) гривень 00 коп.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає, що при ухваленні рішення не були з`ясовані усі обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому воно є незаконним та необґрунтованим.

Стверджує, що судом в рішенні не згадано і не досліджено його заяву, з якою він 1 червня 2011 року звернувся до начальника Управління комунальної власності (ДЕП ЛМР), в якій він просить в зв`язку з високою орендною платою і неможливості сплачувати таку орендну плату, вважати орендоване приміщення по АДРЕСА_1 неосвоєним, а договір оренди неукладеним. І що з вересня 2008 р. півпідвальне приміщення стоїть порожнє і він ним не користується, про що письмово попереджений балансоутримувач, тобто ЛКП «Старий квартал». Суд в рішенні вказав, що відхиляє таке пояснення, хоча апеляційний суд при розгляді судової справі 1326/7689/2012, прийняв до уваги його пояснення в цій частині.

Просить рішення суду скасувати та закрити провадження по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та його представника Кравчини В.І. на підтримання апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_2 на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов?язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано жодних доказів, які свідчать про те, що позивач неправомірно здійснив нарахування заборгованості за договором оренди майна чи такі нарахування містять неточні відомості. Суд зазначив, що в матеріалах справи відсутні будь - які докази, які свідчать про те, що позивачу повернені грошові кошти, як і відсутні докази, що позивачем безпідставно заявлені позовні вимоги, щодо їх повернення.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 18.08.2008 року між позивачем (орендодавцем) та відповідачем (орендарем) укладено договір оренди №Ф-6484-8, у відповідності до п.1 якого позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування нерухоме майно, а саме: приміщення, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Здоров"я 4, загальною площею 29,7 кв.м.

Перевіряючи доводи позивача про продовження строку дії Договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором, колегія суддів виходить з такого.

Взаємовідносини сторін у даній справі регулюються нормами ЦК України та Закону України "Про оренду державного та комунального майна", чинним на час виникнення спірних правовідносин (Закон № 2269-XII, який втратив чинність 01.02.2020 у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX).

Відповідно до п.п. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиціальні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиціальність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиціальні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиціального значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиціальне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

При цьому на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21)).

Як вбачається із матеріалів справи, постановою Львівського апеляційного суду від 31 серпня 2020 року у справі №1326/7689/2012, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 липня 2018 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги прокурора Франківського району м. Львова в інтересах Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради 29471.20 грн. заборгованості по орендній платі згідно договору оренди від 18 серпня 2008 року № 6484-8.

Зобов`язато ОСОБА_1 повернути Управлінню комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради нежитлове приміщення півпідвал за адресою: м. Львів, вул. Здоров`я, 4 площею 29.7 м.кв.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вказану постановою від 31.08.2020 року було встановлено, що 01 червня 2011 року ОСОБА_1 подав заяву начальнику Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, у якій зазначив, що у квітні 2011 року одержав рахунок на оплату орендної плати на суму 36997.59 грн., однак фактично з серпня - вересня 2008 року підвальне приміщення ним не використовується, про що він попередив ЛКП «Старий квартал», яка залишилася без реагування орендодавця. Незважаючи на подану ОСОБА_1 01.06.2011 року заяву, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, вважаючи договір оренди пролонгованим, продовжував нараховувати ОСОБА_1 орендну плату до 01.03.2014 року, і за цей період нараховано заборгованість по орендній платі в розмірі 84117.73 грн.

Враховуючи вказану заяву, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що договір оренди не був пролонгований, і вважав, що нарахування орендної плати після закінчення строку дії договору оренди, є неправомірним.

Відтак, доводи позивача про продовження дії Договору на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені Договором, з покликанням на п. 4.3 Договору, колегія суддів звертає увагу, що як зазначалось вище, для того, щоб договір був продовжений на той самий термін та на тих самих умовах мала бути відсутність заяви однієї із сторін договору про припинення дії договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору та продовження користування орендованим майном орендарем. Тобто одночасно мало існувати дві обставини, в той час, як одна з таких була відсутня.

У зв`язку з вищевикладеним колегія суддів доходить висновку, що договірні відносини між сторонами щодо оренди нерухомого майна по спірному договору припинилися у зв`язку з закінченням строку дії договору.

Суд першої інстанції на зазначені обставини, вищенаведені вимоги закону та практики його застосування уваги не звернув, у зв`язку з чим допустив порушення норм матеріального та процесуального права, за наведеного апеляційний суд вважає за необхідне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволення позовних вимог з наведених вище підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

У Х ВА Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити..

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 травня 2025 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 03 грудня 2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.