Єдиний унікальний номер 265/1060/21
Номер провадження4-с/205/44/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2025 року Новокодацький районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Мадьонової Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», державний виконавець Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Шалабаєва Лілія Сергіївна, на дії/бездіяльність органу примусового виконання,

В С Т А Н О В И В:

Представник заявника Матвійчук Н.Є. сформувала в системі «Електронний суд» вищевказану скаргу, в якій просила визнати неправомірною бездіяльність начальника відділу Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Шалабаєвої Л.С. щодо незняття арештів з коштів і майна ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 66803198 та зобов`язати зняти арешт з коштів, накладений постановою від 24 вересня 2021 року і арешт з майна, накладений постановою від 25 жовтня 2021 року у вищевказаному виконавчому провадженні, а також стягнути з Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 грн. В обґрунтування скарги зазначила, що 13 вересня 2021 року Лівобережним ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного МУ МЮ відкрито виконавче провадження № 66803198 за виконавчим листом №265/1060/21, виданим 16 серпня 2021 року Орджонікідзевським (Лівобережним) районним судом м. Маріуполя про стягнення коштів з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 01 серпня 2019 року в сумі 23 039,15 грн., витрати зі сплати судового збору в сумі 2270 грн. 24 вересня 2021 року та 25 жовтня 2021 року винесені постанови про арешт коштів і майна боржника, а 22 листопада 2021 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання. Більш ніж три роки після повернення виконавчого документа стягувачем АТ КБ «Приватбанк» не пред`явлено до примусового виконання вищевказаний виконавчий лист, отже пропущено строк пред`явлення виконавчого документа до виконання. Збереження арештів, накладених державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритого виконавчого провадження та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника.

Розпорядженням Верховного Суду від 06 березня 2022 року за № 1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ саме Орджонікідзевського (Лівобережного) районного суду м. Маріуполя Донецької області на Ленінський районний суд м. Дніпропетровська (Новокодацький районний суд міста Дніпра).

Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 05 листопада 2025 року відкрито провадження з призначенням скарги до розгляду.

Представником заінтересованої особи Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мануїловою Н.В. сформовано відзив, в якому вона просила відмовити повністю у задоволенні скарги адвоката Матвійчук Н.Є. в інтересах ОСОБА_1 . В обґрунтування зазначила, що згідно з даних Автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні перебувало виконавче провадження №66803198 від 13 вересня 2021 року з примусового виконання виконавчого листа 265/1060/21, який видано 16 серпня 2021 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 01 серпня 2019 року в сумі 23 039,15 грн., витрат зі сплати судового збору в сумі 2 270 грн. Станом на поточну дату у відділі відсутня інформація про сплату боржником заборгованості за вищезазначеним виконавчим провадженням, у тому числі виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, тобто боржник свідомо ухиляється від сплати боргу за виконавчим документом. Згідно з ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна (коштів) боржника.

12 листопада 2025 року ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра витребувано у Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції належним чином завірену копію матеріалів виконавчого провадження №66803198.

Представник скаржника Матвійчук Н.Є. сформувала в системі «Електронний суд» заяву в якій просила розглянути скаргу без її участі та без участі скаржника, підтримала скаргу у повному обсязі.

Представник Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мануїлова Н.В. у відзиві просила розглядати справу без участі їх представника та відмовити у задоволенні скарги.

Представник АТ КБ «Приватбанк» у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали скарги, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків.

Матеріалами справи підтверджено, що 13 вересня 2021 року головним держаним виконавцем Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Чепурною Т.С. відкрито виконавче провадження №66803198 з виконання виконавчого листа №265/1060/21, який видано 16 серпня 2021 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 01 серпня 2019 року в сумі 23 039,15 грн. та судового збору в сумі 2 270 грн. (а. с. 76-77).

Також судом встановлено, що 24 вересня 2021 року старшим держаним виконавцем Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Нечаєвою Ю.М. винесено постанову про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні №66803198 (а. с. 69-70).

Крім того, 25 жовтня 2021 року старшим держаним виконавцем Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Нечаєвою Ю.М. винесено постанову про арешт майна боржника у виконавчому провадженні №66803198, якою постановлено накласти арешт на все нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 (а. с. 65-66).

Разом з тим, постановою старшого державного виконавця Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Нечаєвою Ю.М. від 22 листопада 2021 року у виконавчому провадженні №66803198 було повернуто стягувачу виконавчий лист №265/1060/21, який виданий 16 серпня 2021 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (а. с. 60-61).

Крім того, з наявної в матеріалах справи відповіді Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №22.17-15/1326 від 31 жовтня 2025 року, судом встановлено, що заявнику було відмовлено у знятті арешту з майна та коштів ОСОБА_1 (а. с. 7-8).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб)це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною першою статті 74 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу у разі, якщо у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника).

Відповідно до ч 1 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Частиною 4 статті 59 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених із боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів із дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Вказаний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах міститься у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №127/1541/14-ц.

За змістом положень ч. 5 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди.

Враховуючи положення п. 5 ч. 1 та ч. 5 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав п. 5 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби (приватного виконавця) за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, також не позбавляє стягувача звернутися до суду з заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Як встановлено судом, постановою державного виконавця Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Нечаєвою Ю.М. від 22 листопада 2021 року у виконавчому провадженні №66803198 було повернуто стягувачу виконавчий лист №265/1060/21, який виданий 16 серпня 2021 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області на підставі п. 5 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

При цьому, арешт з грошових коштів, який накладений постановою державного виконавця від 24 вересня 2021 року та арешт з майна, який накладений постановою від 25 жовтня 2021 року у виконавчому провадженні №66803198 щодо боржника ОСОБА_1 на час розгляду справи не знято.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Положенням ч. 1 ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

У п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов`язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57, 58 ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ч. 2 ст. 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право).

Разом з тим, судом встановлено, що наразі виконавче провадження №66803198 щодо божника ОСОБА_1 на виконанні не перебуває, але реалізувати свої конституційні права щодо вільного володіння та розпорядження своїм майном скаржник позбавлений можливості через наявність арештів на грошові кошти та нерухоме майно.

Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Як вбачається з матеріалів справи, після повернення виконавчого документа стягувачу, останній не вчиняв ніяких дій, спрямованих на виконання рішення, стягнення боргу, чим на власний розсуд розпорядився своїми правами, встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, а виконавчі провадження щодо виконання відповідного рішення та стягнення з ОСОБА_1 боргу відсутні, жодні виконавчі дії не вчинялися.

За таких умов існування арештів грошових коштів та нерухомого майна, що були накладені у рамках конкретного виконавчого провадження саме задля досягнення мети цього провадження, забезпечення реального виконання рішення втратило своє призначення, арешти не виконують функцію забезпечення виконання рішення у такому виконавчому провадженні. Натомість ці арешти за відсутності відповідного провадження не мають правової основи, створюють правову невизначеність і безпідставно обмежують права скаржника, а погодитись із тим, що такий арешт може існувати по суті невизначений час, неможливо.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги те, що виконавчий лист №265/1060/21, який виданий 16 серпня 2021 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області, постановою державного виконавця від 22 листопада 2021 року було повернуто стягувачу АТ КБ «Приватбанк» на підставі п. 5 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», та з того часу стягувач повторно з метою примусового виконання виконавчого документу не звертався, при цьому, при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу накладений раніше арешт не знято, а існування арешту на цей час, без наявності відкритих виконавчих проваджень і майнових претензій з боку стягувача до скаржника, порушують його права та є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Таким чином, суд дійшов висновку, що порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом скасування арештів з грошових коштів та майна, які накладені постановами державного виконавця від 24 вересня 2021 року та 25 жовтня 2021 року у виконавчому провадженні №66803198, а тому вимоги скарги підлягають задоволенню.

Також згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Отже, задовольняючи скаргу, суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України вирішує питання про стягнення із заінтересованої особи АТ КБ «Приватбанк» на користь скаржника ОСОБА_1 понесених ним витрат за надання професійної правничої допомоги, що підтверджуються договором про надання правничої допомоги №7/25 від 18 серпня 2025 року, який укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Матвійчук Н.Є., що діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Серії ДН №5581 від 31 липня 2019 року, ордеру Серії АН №1763809 від 18 серпня 2025 року; актом наданих послуг №1 від 07 листопада 2025 року до договору про надання правничої допомоги №7/25 від 18 серпня 2025 року про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) на загальну суму 4 000 грн.; додатковою угодою №4 від 27 жовтня 2025 року до договору про надання правничої допомоги №7/25 від 18 серпня 2025 року; платіжною інструкцією №839176863 від 29 жовтня 2025 року щодо оплати юридичних послуг ОСОБА_1 адвокату Матвійчук Н.Є. на суму 4 000 грн. (а. с. 30-34, 93-94).

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24 січня 2019 року у справі №910/15944/17).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, суд вважає, що витрати в розмірі 4 000 грн. не відповідають у повній мірі критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечать принципу розподілу таких витрат, оскільки з матеріалів справи вбачається відсутність співмірності з часом витраченим адвокатом на виконання відповідних правових (юридичних) послуг та їх необхідністю, обсягом наданих адвокатом послуг, справа розглядалась за відсутності сторін.

Однак, враховуючи, що скаргу було задоволено у повному обсязі, що дає суду підстави зазначити про здійснення адвокатом належного захисту скаржника, але судом враховується недотримання співмірності затрат на правничу допомогу, а тому необхідно зменшити розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з органу примусового виконання на користь скаржника у розмірі 2 000 грн., що відповідає критерію розумності, встановлений їхньою дійсністю, необхідністю у цій справі та пропорційності задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 15-16, 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 1, 18, 37, 40, 56, 59, 74 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. ст. 10, 131, 137, 141, 247, 257, 353, 447 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», державний виконавець Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Шалабаєва Лілія Сергіївна, на дії/бездіяльність органу примусового виконання задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність начальника відділу Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Шалабаєвої Лілії Сергіївни щодо незняття арештів з коштів та майна ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 66803198.

Зобов`язати начальника відділу Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Шалабаєву Лілію Сергіївну зняти арешт з коштів, який накладений 24 вересня 2021 року держаним виконавцем Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Нечаєвою Ю.М., а також зняти арешт з майна, який накладений 25 жовтня 2021 року держаним виконавцем Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Нечаєвою Ю.М., у виконавчому провадженні №66803198.

Стягнути з Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 грн.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення. У разі якщо ухвалу було поставлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Т.П. Терещенко

.