Провадження №2/748/1355/25
Єдиний унікальний № 748/2805/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(повний текст)

"25" листопада 2025 р.м. Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Костюкової Т.В.

за участі секретаря судового засідання Гофрик К.С.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Бабинець С.П.

представника відповідача - ОСОБА_14.

розглянувши у відкритому засіданні в залі суду в місті Чернігів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_1 , про усунення від права на отримання одноразової грошової допомоги, заборони проведення виплати одноразової грошової допомоги чи будь-яких інших грошових виплат у зв`язку з загибеллю сина,

ВСТАНОВИВ:

25 серпня 2025 року представник позивача - адвокат Бабинець Сергій Петрович, діючи на підставі договору на надання правової допомоги від 21.08.2025 та в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить усунути ОСОБА_2 від права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також просить стягнути з ОСОБА_2 понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн та витрат на залучення адвоката в сумі 20000,00 грн.

Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у шлюбі від якого ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_3 . Після припинення фактичних шлюбних відносин відповідач сином не цікавився, позивачка звернулася до суду з позовом щодо стягнення аліментів .

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04 жовтня 1999 року по справі №АЕ-58/1999 року було постановлено рішення про стягненні ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти в розмірі всіх видів заробітку на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

23 травня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану шлюб між сторонами було розірвано. За час спільного проживання. ОСОБА_2 проблемами сім`ї не цікавився, її матеріально не утримував, ніде не працював та не підтримував нормальну моральну атмосферу в сім`ї через постійне зловживання спиртними напоями влаштовував бійки, свідком яких ставав їх малолітній син. Після розірвання шлюбу відповідач взагалі забув про існування сина, аліменти не сплачував, за роки з моменту їхнього розлучення ніякої матеріальної допомоги на утримання сина не надавав. Відповідач ОСОБА_2 взагалі не цікавився як с навчається, як росте, чим займається, за всі роки відповідач ОСОБА_2 ні разу не привітав сина з днем народження. Питання про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сипа ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у судовому порядку позивач не ставила, оскільки це клопітке питання та у цьому, вона вважала не було потреби. Син ОСОБА_3 як дитина нерідко хворів, позивач зверталась до ОСОБА_2 проханням надати хоч якусь матеріальну допомогу сину, але її численні звернення прохання залишалися поза його увагою, він на них не реагував. Зі слів спільних знайомих, позивачу було відомо, що відповідач ОСОБА_2 працював і мав можливість матеріально допомогти оплатити витрати на лікування сина. Незважаючи на ці обставини, відповідач ніякої допомоги на оплату лікування сина не надав, він навіть не цікавився станом здоров`я сина, його успіхами та життям. Все життя сина ОСОБА_3 , його виховував ОСОБА_5 . з яким позивачка уклала шлюб 27 квітня 2012 року. Чоловік позивачки ОСОБА_5 виховував ОСОБА_3 як власного сина і той вважав його біологічним батьком. 19 грудня 2013 року головним державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Чернігівського районного управління юстиції Марченко А.В. була винесена постанова про повернення виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліментів в розмірі всіх видів заробітку на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 із зазначенням боргу в сумі 27005,21 грн. Син позивачки остаточно зрозумів, що ніколи не був потрібен своєму біологічному батькові і після цього ніколи не звертався про стягнення боргу. У жовтні 2024 року сина позивача. ОСОБА_3 призвали захищати Батьківщину від збройної агресії російської федерації. 13 червня 2025 року позивачку сповістили про те, що її син солдат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 під час бойового завдання в районі ведення бойових дій. біля села Полтавка, Краматорського району Донецької області. Позивач ОСОБА_1 похованням сина ОСОБА_3 займалася разом з своїм чоловіком ОСОБА_5 .. Відповідач ОСОБА_2 ніякої участі в організації похорону не брав та матеріальної допомоги не надавав.Після поховання сина ОСОБА_3 , позивач звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_5 з заявою щодо виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів від 28 лютого 2022 №168. Під час оформлення документів, зі слів працівників ІНФОРМАЦІЯ_8 вона дізналася, що відповідач ОСОБА_2 також написав заяву па отримання грошових коштів у зв`язку із загибеллю сина.Вказана ситуація змусила позивача звернутись до суду за захистом її порушених прав та законних інтересів

Ухвалою від 27 серпня 2025 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

У строк встановлений судом відповідач подав відзив на позовну заяву обов`язки, в якій вказує, що позивачка зазначає, що оскільки батько за життя сина належним чином не виконовував свої батьківські обов`язки, не сплачував аліменти, не приймав участь у житті та вихованні сина, то його слід усунути від отримання одноразової грошової допомоги. В даному випадку має місце посилання на аналогію закону в частині наявності правового інституту усунення від спадкування, відповідно до вимог ст. 1224 ЦК України. Однак така норма має застереження в частині того, що усуненні від спадкування особи можливе за умови позбавлення батьківських прав батька. І цього приводу має бути відповідне рішення суду. Більше того, навіть якщо звернутися до норм, які регулюють порядок отримання одноразової грошової допомоги, то згідно із законодавством, батьки, позбавлені батьківських прав, не мають права на її отримання. За таких обставин застосування аналогії закону є необгрунтованим, оскільки питання кола осіб, які не мають права на отримання одноразової грошової допомоги чітко врегульоване законом.Аналогія права чи закону можлива ж лише за умови того, що дані відносини не врегульовані законом та існує необхідність у їх врегулюванні при вирішенні судового спору.Крім того, якщо проаналізувати аргументи, наведені у позовній заяві, можна дійти до висновку, що фактично сторона позивача бажає позбавити батьківських прав відповідача та довести в межах даного судового процесу, що батько за життя не виконував батьківські обов`язки. Зауважує, що позбавлення батьківських прав передбачене виключно щодо батьків неповнолітніх дітей, і лише за умови, що дитина є живою. У цьому випадку на момент загибелі сина йому було 24 роки, що унеможливлює застосування інституту позбавлення батьківських прав до відповідача. За таких, обставин задоволення позовних вимог є неможливим навіть за умови доведення, що коли дитині не було ще 18 років батько тривалий час не виконував належним чином свої батьківські обов`язки з виховання та участі у житті дитини. Крім того, сторона відповідача категорично заперечує такий факт. Більше того, батько завжди приймав участь у житті та вихованні сина, саме з цих обставин мати і не ініціювала справу про позбавлення батьківських прав, бо це було б безпідставною. Окремо зауважує, що розпорядником коштів одноразові грошової допомоги є держава в особі ІНФОРМАЦІЯ_5 та позивачем було подано відповідну заяву щодо отримання своєї частки вказаної допомоги по якій прийнято позитивне рішення (половини від 15 млн. гривень). Дане рішення стороною позивача, хоч і не додано до позову, однак не оскаржується та з цього приводу судові процеси відсутні. Тобто позивач погодився на отримання саме половини від загальної суми одноразової грошової допомоги. За таких обставин усунення чи не усунення відповідача від отримання своєї частини одноразової грошової допомоги жодним чином не створює, не припиняє та не змінює прав та обов`язків для позивача, а відповідно відсутній спір про право між позивачем і відповідачем. Також відповідач просив стягнути з позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 20000 грн

Ухвалою від 10 жовтня 2025 року підготовче провадження у справі закрито та призначено її до судового розгляду на 25 листопада 2025 року.

У судовому засіданні сторона позивача позовні вимоги підтримала з підстав викладених ту позові.

Сторона відповідача в судовому засіданні позов не визнала з підстав викладених у відзиві.

ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи повідомленим належним чином, явку представника в судове засідання не забезпечив.

Суд з`ясувавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи прийшов до наступного висновку.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За змістом статей 4, 265 ЦПК України позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, не визнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню.

Згідно з пунктом 3 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право має бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого статтею 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 4-1Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У преамбулі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вказано, що цей Закон відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ч. 1, 2ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема, у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби.

За правилами статті 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у випадках, зазначених підпунктах 1-3пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають особи, зазначені у пункті 4 цієї статті, серед яких: діти, вдова (вдівець), батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи , якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті).

Пунктом 2 постанови Кабінету України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» № 168 від 28 лютого 2022 року встановлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пунктах 1-1 2 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15000000,00 грн., яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», крім громадян рф або республіки білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.

Відповідно до частини 3статті 16-2Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» розмір одноразової грошової допомоги уразі загибелі(смерті)військовослужбовця в період дії воєнного стану визначається Кабінетом Міністрів України з урахуванням такого: розмір одноразової грошової допомоги, що виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби, у тому числі під час перебування у полоні (крім військовослужбовців, які добровільно здалися у полон), становить 15 мільйонів гривень.

Таке положення, згідно редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо окремих питань виплати одноразової грошової допомоги»№ 4546-IXвід 16липня 2025 року, застосовується з 24 лютого 2022 року.

Згідно із частиною 2 статті 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року (в редакції Закону України № 3515-ІХ від 09 грудня 2023 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги») одноразова грошова допомога не призначається особі, яка умисно позбавила життя и вчинила замах на особу (осіб),яка (які)має (мають)відповідно до цього Закону право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, або притягалася до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вчинення правопорушення щодо загиблої(померлої)особи, за рішенням суду, яке набрало законної сили.

У призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги може бути відмовлено або її виплата припинена чи призупинена особі, щодо якої рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено факт ухиляння від виконання обов`язку щодо утримання загиблої (померлої) особи за її життя.

За наявності спору між особами, які мають право на призначення і виплату одноразової грошової допомоги, або між особами і органами, уповноваженими призначати та здійснювати виплату одноразової грошової допомоги, щодо права на призначення і виплату одноразової грошової допомоги та/або її розміру орган, уповноважений здійснювати виплату одноразової грошової допомоги, призупиняє її виплату до вирішення спору у судовому порядку та набрання судовим рішенням законної сили.

Незважаючи на те, що відповідач є батьком загиблого позивач вважає, що такий повинен бути усунутий від права на отримання грошової допомоги у зв`язку із загибеллю сина, так як свідомо та умисно відмежовувався від виконання батьківських обов`язків, зокрема, не сплачував аліменти на дитину та не беручи участь у її вихованні.

Оскільки чинним законодавством, зокрема Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не передбачено порядку усунення особи від права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю сина, позивач просила при вирішенні спору застосувати правові норми за аналогією з положеннями Цивільного кодексу України, що передбачають порядок усунення від спадкування спадкоємця, який ухилявся від виконання обов`язків щодо утримання спадкодавця (стаття 1224), та за аналогією із Сімейним кодексом України, статтею 164 якого передбачені підстави для позбавлення батька/матері батьківських прав відносно своїх дітей у разі невиконання батьківських обов`язків.

Просила суд усунути ОСОБА_2 від права на отримання одноразової грошової допомоги та заборонити проведення виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю сина.

Допитана позивачка ОСОБА_1 за її згодою, в якості свідка показала, що відповідач ОСОБА_2 в житті сина участі не приймав, успіхами в школі не цікавився. Спочатку вони проживали разом у с. Ковпита. Потім через суперечки в сім`ї вона залишила відповідача і коли син закінчував другий клас ОСОБА_1 жила в цивільному шлюбу з іншим чоловіком у с. Ковпита . Незважаючи на проживання в одному населеному пункті , ОСОБА_2 не проявляв ініціативи у спілкуванні з сином, на дні народження сина подарунків йому не робив і не вітав його. Вона іноді приводила сина до батька, щоб вони поспілкувалися. В подальшому відповідач став проживати з іншою жінкою. Коли син був у четвертому класі, вони з ним переїхали у м. Чернігів. До Чернігова відповідач не їздив. Коли вона намагалася знайти житло, був період коли була потреба лишити сина з батьком. Того літа вони приїхали в с. Пакуль , де він жив, однак побачивши її з сином, він їх вигнав з двору. З того часу дитина батька не бачила. Аліменти були стягнені за рішенням суду і відповідач поки був працевлаштований у «Чернігівлісгосп» їх сплачував. Після звільнення аліменти не платив, однак раз на півроку регулярно до повноліття сина сплачував суму 50 грн , щоб вона не могла оформити тимчасову допомогу замість аліментів через органи соціального захисту населення. Коли син досяг повноліття її викликали в орган виконавчої служби , де пояснили , що заборгованість по аліментах становить 27005, 21 грн і якщо її син буде навчатись далі то необхідно звернутися до суду, а якщо не буде, то орган виконавчої служби поверне виконавчий лист, так як син досяг повноліття. Після того як вона відповідала, що навчатися син не буде, виконавчий лист був повернутий. Її син про заборгованість по аліментах не знав. У 2022 році вона зустріла відповідача, який був у формі ЗСУ . Вона запропонувала надати йому номер сина. Він його записав, однак з сином не зв`язувався. Про похорон сина вона відповідач не повідомляла, так як не знала адреси, не мала його телефону і їй було не до того.

Свідок ОСОБА_8 показала, що відповідач навіть з пологового будинку сина не забрав, коли той народився. Позивачку з сином забирала вона. ОСОБА_2 життям сина не цікавився, дитина не була йому потрібна. Сторони розлучилися коли ОСОБА_3 було 4 чи 5 років. Після розлучення спілкування з сином не було, дитина казала, що батько його не любить. Коли дитині було 10 років вони з позивачкою переїхали до м. Чернігова, де і проживали в подальшому. Один раз вони їздили в с. Пакуль до батька, однак той їх вигнав з дому. У сина ОСОБА_3 також не була бажання зустрічатися з батьком. Аліменти він не сплачував, лише раз на півроку в якості погашення заборгованості зі сплати аліментів вносив по 50 грн до повноліття сина. На похороні сина не був. Не виключає, що в той час міг знаходиться на службі в ЗСУ. Могилу власного сина не навідав жодного разу.

Свідок ОСОБА_11 показала, вона як позивачку так і відповідача знає з 1995 року . Коли було 4 роки ОСОБА_3 сторони розлучилися. Відносини з сином відповідач не підтримував . ОСОБА_3 про батька нічого не розказував. Коли вона приходила вітати ОСОБА_3 з днем народження, то батька ніколи на святі не було. Гарні відносини в даній сім`ї були десь до того часу коли ОСОБА_3 виповнилося 3 роки, а в подальшому погіршилися.

Судом встановлено, що відповідно до дослідженого в судовому засіданні свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 11 вересня 2010 року (повторне) батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ( а.с 15)

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 23 травня 2022 року вбачається, що 23 травня 2022 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано , про що відділом реєстрації актів громадянського стану Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області зроблено відповідний актовий запис № 59 ( а.с.17)

27 квітня 2012 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_5 , про що виконкомам Старобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області зроблено відповідний актовий запис №01 та видане свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 24.04.2012 року. після реєстрації шлюбу прізвище позивачки - ОСОБА_1 ( а.с 21)

Відповідно до витягу з Реєстру Новобілоуської територіальної громади № 2025/008167985 слідує, що ОСОБА_3 з 23.03.2010 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с 16) , що є ідентичним місцю реєстрації позивачки ( а.с 13)

Відповідно до виконавчого листа, що виданий Чернігівським районним судом Чернігівської області від 04.10.1999 року по справі № АЕ-58/1999 р. з ОСОБА_2 на користь позивачки присуджено втягнення аліментів в розмірі всіх видів заробітку на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до його повноліття ( а.с 20) Вказаний виконавчий лист видано 17.09.2010 року .

18.07.2005 року була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження на підставі виданого виконавчого листа від 04.10 .1999 року по справі № АЕ-58/1999 р щодо стягнення аліментів ( а.с 18)

Відповідно до відмітки державного виконавця про виконання рішення або повернення виконавчого листа стягувачу із зазначенням причин повернення заначено, що 19.12.2013 року виконавчий лист повернуто на підставі п.2 ч.1 ст 47 ЗУ «Про виконавче провадження» Заборгованість на момент повноліття дитини складає 27005,21 грн.

Пункт 2 ч.1 ст 47 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 ( чинний на час винесення постанови) передбачав, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

З дослідженої в судовому засіданні постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві від 19. 12.2013 року у виконавчому провадженні №32142894 вбачається, що виконавчий лист № АЕ-58 від 05.10.1999 року про стягнення аліментів повернуто стягувачові без подальшого виконання. Заборгованість на момент повноліття дитини складає 27005,21 грн ( а.с 19)

Відповідно до ч.5 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 ( чинний на час винесення постанови) повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону .

В постанові про повернення виконавчого документу стягувачові від 19. 12.2013 року у виконавчому провадженні №32142894 пунктом 2 визначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 19.12.2014 року.

В судовому засіданні було з`ясовано, що повторно виконавчий документ позивачка не пред`явила в строк до 19.12.2014 року, що було її свідомим рішенням.

Згідно копії лікарського свідоцтва про смерть №2067 від 13 червня 2025 року, виданого Державною спеціалізованою установою «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» Дніпропетровської обласної ради, вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце смерті - населений пункт Полтавка, Краматорського району, Донецької області; смерть настала під час бойових дій внаслідок ушкодження внаслідок дій, передбачених законом, та воєнних операцій ( а.с 22)

Відповідно до довідки про причину смерті (до форми №106/о №2067) від 13.06.2025 року ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 внаслідок вибухової травми внаслідок військових дій ( а.с 23)

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 16 червня 2025 року, виданого Новобілоуською сільською радою Чернігівського району Чернігівської області, вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце смерті - населений пункт Полтавка, Краматорського району, Донецької області про що 16 червня 2025 року складено відповідний запис №59 ( а.с 25)

Після смерті сина, відповідно до положень Закону України № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", у батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникло право на отримання одноразової грошової допомоги.

Суд зауважує, що в силу пункту першого статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому є гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Закон визначає, перелік осіб , які мають право на отримання гарантованої державною виплати .

Так, згідно зі статтею 16-1 Закону № 2011-XII, у випадках, зазначених у підпунктах 1-3пункту 2 статті 16 ЗУ"Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, серед інших, мають батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті).

Статтею 16-4 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" закріплено підстави, за якими призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються

Так, призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), захворювання, інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком:

а) вчинення ним кримінального або адміністративного правопорушення;

б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;

в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);

г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Одноразова грошова допомога не призначається особі, яка умисно позбавила життя чи вчинила замах на особу (осіб), яка (які) має (мають) відповідно до цього Закону право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, або притягалася до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вчинення правопорушення щодо загиблої (померлої) особи, за рішенням суду, яке набрало законної сили.

У призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги може бути відмовлено або її виплата припинена чи призупинена особі, щодо якої рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено факт ухилення від виконання обов`язку щодо утримання загиблої (померлої) особи за її життя.

Отже, у спірних правовідносинах для усунення відповідача від права на отримання одноразової грошової допомоги необхідно встановити факт ухилення ним від виконання обов`язку щодо утримання загиблої (померлої) особи за її життя.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 4 ст. 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

В матеріалах справи наявне розпорядження , яке надсилалося головному бухгалтеру Чернігівського лісгоспу» з метою проведення відрахувань із заробітної плати відповідача ( а.с 18). В судовому засіданні також встановлено, що кошти відраховувались на регулярній основі із офіційного доходу відповідача коли той працював у Чернігів лісгоспі.

У матеріалах справи наявна постанова про повернення виконавчого провадження стягувачеві № 32142894 від 19.12.2013 року , з якого вбачається, що виконавчий документ повернути стягувачеві без подальшого виконання у зв`язку з неможливістю стягнення. Заборгованість зі сплати аліментів на момент повноліття складає 27005,21 грн. Виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 19.12.2014 року. ( а.с 19)

Повторно позивачка виконавчий документ не пред`являла в строк до 19.12.2014 року, хоча така можливість у неї була. До юридичної відповідальності за ухилення від сплати аліментів відповідач не притягувався. Суд зауважує, що несплата аліментів та ухилення від їх сплати не є тотожними поняттями.

Крім того, в судовому засіданні позивачка підтвердила, що при відсутності процедури примусового стягнення аліментів відповідач перераховував суми коштів позивачці , які не є значними на регулярній основі до повноліття ОСОБА_3 .

Показання свідків надані в судовому засіданні не доводять факту свідомого ухилення батька від виконання обов`язку щодо утримання загиблого сина.

Окремо суд зауважує, що відповідно до ч. 4 ст. 16 Закону № 2011-XII військовослужбовець, військовозобов`язаний або резервіст, який призваний на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, має право скласти в письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок своєї загибелі (смерті) про виплату одноразової грошової допомоги особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження).

Проте, незважаючи на можливі погані стосунки з батьком, військовослужбовець, син сторін, не скористався своїм правом на позбавлення батька відповідної грошової допомоги та не зробив відповідне особисте розпорядження на користь матері.

Разом з тим, доведення позивачкою поганих взаємовідносин між відповідачем та сином не є достатньою підставою для позбавлення відповідача права на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки спеціалізованим законом, який регулює проведення такої виплати, як підставу для відмови передбачено встановлення судом факту ухиляння від виконання обов`язку щодо утримання загиблої (померлої) особи за її життя, що у спірних правовідносинах позивачкою не доведено.

Відповідач не позбавлений батьківських прав стосовно сина. Він, на момент його смерті, мав правовий статус батька, з усією сукупністю прав, заснованих на спорідненості зі своєю дитиною.

Оскільки право на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця належить не останньому, і вказане майнове право не входить до складу спадщини після загибелі військовослужбовця, а набувається у зв`язку з фактом його загибелі, приписи ЦК України щодо спадкування, зокрема передбачений ст. 1224 ЦК України інститут усунення від права на спадкування, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин між матір`ю та батьком загиблого щодо усунення ОСОБА_2 від права на отримання одноразової грошової допомоги, пов`язаної із загибеллю його сина-військовослужбовця.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не доведено факт ухилення відповідача від виконання обов`язку щодо утримання загиблого сина за його життя, як і не доведено тієї обставини, що син відповідача потребував такого утримання.

Враховуючи викладене, у позові слід відмовити.

Окремо , суд зауважує, що доводи відповідача щодо відсутності спору між сторонами суд при ухваленні рішення не бере до уваги з огляду на те, що останні спростовуються приписами ст 16- 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до яких одноразова грошова допомога у випадках, передбачених за відсутності особистого розпорядження призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою або заявою їх законних представників. У разі відмови однієї з осіб, зазначених у пункті 4 статті 16-1 цього Закону, від призначення та отримання одноразової грошової допомоги, а також якщо одна із таких осіб у строк, встановлений пунктом 9 цієї статті, не реалізувала своє право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на призначення та отримання такої допомоги, у рівних частках. Особам, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, її виплата здійснюється незалежно від реалізації права на призначення та отримання такої допомоги будь-якою з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону. Одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, за наявності особистого розпорядження виплачується особі (особам), на користь якої (яких) складено особисте розпорядження, у розмірі частки, визначеної в такому розпорядженні. У таких випадках розмір часток обраховується із суми, що залишилася після виплат, визначених абзацом другим пункту 2 статті 16-1 цього Закону.У разі відмови однієї з осіб, зазначених в особистому розпорядженні, від призначення та отримання одноразової грошової допомоги, а також якщо одна з таких осіб у строк, встановлений пунктом 9 цієї статті, не реалізувала своє право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, у рівних частках.

Отже вказані вище приписи визначають порядок розподілу одноразової грошової допомоги між особами, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, що визначені статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та порядок її розподілу між зазначеними особами у разі не реалізації такого права одним із них.

Відповідно до ст 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційна розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати . пов`язані з розглядом справи понесені стороною позивача - залишити за позивачем.

У відзиві відповідач просить стягнути з позивача на його користь витрати на правничу допомогу, які були понесені відповідачем .

При вирішенні питання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 ст.137 ЦПК України).

На зазначене звернула увагу Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження судових витрат відповідачем надано договір про надання правової допомоги від 03 вересня 2025 року (а.с.48), акт виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від 03.09.2025 (а.с.50), свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю ( а.с 51), ордер на надання правничої допомоги ( а.с 52), квитанцію до прибуткого касового ордеру №257 від 03.09.2025 року щодо внесення 20000 грн відповідачем за договором від 03.09.2025 № 257 (а.с.49 ), квитанцію АТ «Укрпошта», на підтвердження надсилання кореспонденції позивачу та третій особі (а.с53-56).

З вищезазначених доказів вбачається, що вартість правничої допомоги становить 20000 грн. перелік робіт, які були прийняті клієнтом визначені в акті виконаних робіт, вартість за надання яких була внесена відповідачем.

Згідно з правилами п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Пунктами 1 та 2 ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п.269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У пунктах 34-47 Додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і відповідними нормами ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частинах 5 та 6 ст.137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. На це вказав Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року по справі №275/150/22.

У судовому засіданні сторона позивача не заявила клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу.

За вказаних вище обставин, суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 гривень є обґрунтованими, та відповідають принципу розумності, є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг та підтверджується матеріалами справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 76, 81, 89, 133, 137, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_1 , про усунення від права на отримання одноразової грошової допомоги, заборони проведення виплати одноразової грошової допомоги чи будь-яких інших грошових виплат у зв`язку з загибеллю сина - відмовити.

Судові витрати понесені ОСОБА_1 залишити за позивачем.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати понесені на правничу допомогу в розмірі 20000 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи відповідно до п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_4

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_7 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_5 .

Повний текст судового рішення виготовлено 02 грудня 2025 року.

Суддя Т.В. Костюкова