Дата документу 28.11.2025 Справа № 333/6277/21
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний №333/6277/21 Головуючий у 1-й інстанції: Піх Ю.Р.
Провадження № 22-ц/807/1911/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кухаря С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Железняк Віктора Кузьмича на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2022 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у період з 01 липня 2014 року по 31 липня 2021 року Концерн «Міські теплові мережі» надавав ОСОБА_1 , ОСОБА_2 послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності у розмірі 49/100 частки. За вказаною адресою було оформлено особовий рахунок N НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 .. П.18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року передбачено, що плата за надані послуги вноситься щомісячно. Оплату за надані послуги відповідачі не здійснювали, у зв`язку із чим за період з 01 липня 2014 року по 31 липня 2021 року мають заборгованість у розмірі 32 265, 84 грн. Претензій щодо якості теплової енергії за вказаний період не надходило. Просив стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості у зазначеному вище розмірі, а також судовий збір у розмірі 2 270,00 грн.

Заочним рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2022 року позов задоволено повністю.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води у розмірі 32 265, 84 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» витрати на оплату судового збору в розмірі 2 270 грн.

У червні 2025 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Железняк В.К. звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2022 року.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2025 року у задоволені заяви представника ОСОБА_1 адвоката Железняк В.К. про перегляд вищезазначеного судового рішення, відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник ОСОБА_1 - адвокат Железняк Віктор Кузьмич подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповно з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованості за надані послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.07.2014 року по 31.07.2021 року в сумі 32 265, 84 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити Концерну «Міські теплові мережі» в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованості за надані послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , за період з 01.07.2014 року по 31.07.2021 року в сумі 32 265,84 грн. Стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору та інші судові витрати згідно наданих платіжних документів.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не вправі був стягувати заборгованість в солідарному порядку та при ухваленні рішення зобов`язаний був вирішити питання відповідальності кожного з відповідачів перед позивачем, оскільки для цього відсутні правові підстави, так як квартира за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності двох сторін між собою осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . ОСОБА_1 належить на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 23.03.2014 року 49/100 частин вищезазначеної квартири у виді кімнати №6 площею 14,7 кв.м. ОСОБА_2 належить на праві особистої приватної власності інша кімната в двокімнатній квартирі. Таким чином, кожен з відповідачів є самостійним споживачем послуги позивача, має самостійний договір з позивачем та має окремий особовий рахунок у позивача, внаслідок чого самостійно сплачує платежі за надані позивачем послуги і не відповідає за боргами іншого відповідача. Також, не погоджується з нарахованою позивачем сумою заборгованості, оскільки вона не включає платежі щодо сплати нарахованих позивачем сум, на підтвердження чого надав акт звірки взаємних розрахунків з позивачем, з урахуванням чого заборгованість у ОСОБА_1 відсутня перед позивачем.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Концерн «МТМ» зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2025 року це 90 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3 028, 00 грн (3 028, 00 грн Х 30 = 90 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п.п.1,2 ч. 1, ч.2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 32 265,84 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п.1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, скаргу без задоволення.

Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , які надає позивач. Проте, належним чином не виконують зобов`язання щодо їх сплати, що підтверджується наданим позивачем розрахунком та не спростованим відповідачами, тому є підстави для стягнення заборгованості за період з 01 липня 2014 року по 31 липня 2021 року в розмірі 32 265, 84 грн. Доказів того, що споживачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зверталися до Концерну «Міські теплові мережі» із заявою та підтверджуючими документами про їх відсутність за місцем реєстрації, суду надано не було. Отже, наданий Концерном «Міські теплові мережі» розрахунок заборгованості не спростовано, сума заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання не сплачена, тому наявні підстави для стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за надані послуги у розмірі 32 265, 84 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися повністю не може, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником (спільна часткова) 49/100 частки квартири АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу, частини квартири, серія та номер: 667, виданий 23.03.2015, видавник: Якіб`юк Ю.А., приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу, дата реєстрації: 23.03.2015 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна (а.с.9).

Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи, сформованого суддею Комунарського районного суду м. Запоріжжя від ОСОБА_3 14.09.2025 року, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).

Відповідно до довідки Управління державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 15.09.2021 року за вих.№04-47/3/6253, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 06.05.2015 року по теперішній час (а.с.13).

На квартиру за адресою: АДРЕСА_1 відкрито особистий рахунок № НОМЕР_1 . По особовому рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 , власник (квартиронаймач, споживач) ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , нараховано заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01.07.2014 по 31.07.2021 року у сумі 33186, 80 грн, загальна сума оплат 920,96 грн, що підтверджується довідкою щодо заборгованості за надані послуги та розрахунком основного боргу (а.с.4).

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості по особовому рахунку № НОМЕР_1 відкритого на ОСОБА_2 за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання наданих Концерном «Міські теплові мережі» в квартиру АДРЕСА_3 за період з 01.07.2014 року по 31.07.2021 року нарахована заборгованість на загальну суму 32 265,84 грн (а.с.5-8).

Концерн «Міські теплові мережі» є юридичною особою, метою діяльності якої відповідно до п. 2.1 Статуту є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на постійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну.

Предметом діяльності Концерну «Міські теплові мережі» є виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії для потреб населення для обігріву житла і побутових потреб, комунально-побутових потреб підприємств, бюджетних установ та організацій, інших категорій споживачів, її збут тощо. (п. 2.2 Статуту).

Згідно п.1 Правил про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, з наступними змінами та доповненнями, ці Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (виконавець) і фізичною та юридичною особою(споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання відносяться до комунальних послуг.

За час дії спірних правовідносин діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-1V з подальшими змінами, (далі Закон №1875) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII від 09 листопада 2017 року з подальшими змінами (далі Закон №2189), який набрав чинності 01 травня 2019 року.

Згідно ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

За змістом положень частини 1, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-1V плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або нормами ,затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 2189-V111 споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-1V, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-V111 передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житло-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-1V, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону № 2189-V111 обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги строки, встановлені договором або законом.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про теплопостачання», споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Згідно з абз. 8 п. 2 Правил «Про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, централізоване опалення - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормальної температури повітря у приміщеннях квартири, яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем теплопостачання.

Відповідно до частин 1,3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Послуги з опалення квартири та постачання гарячої води не відносяться до тих, які не надаються виключно мешканцям житла, а одночасно забезпечують утримання житла в належному стані, тож відповідачі в даному випадку є споживачами житлово-комунальних послуг, які надаються за вказаною адресою.

Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (ч.1 ст. 32 Закону № 1875).

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Частиною шостою статті 19 Закону України «По теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Аналіз наведених вище положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від сплати послуг повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13, від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

На підтвердження вартості надання послуг та отримання таких споживачем, Концерн «МТМ» надав розрахунок заборгованості за надані послуги по особовому рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якої відповідачам нараховано заборгованість з оплати за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.07.2014 року по 31.07.2021 року у розмірі 32 265, 84 грн (а.с.5-8).

Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Згідно ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.

Відповідно до ст. 322 ЦПК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно вимог ст. ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Предметом спору є стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у квартиру АДРЕСА_3 , по особовому рахунку № НОМЕР_1 відкритого на ім`я ОСОБА_2 , яка за період з 01.07.2014 року по 31.07.2021 року становить 32 265, 84 грн.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 належить 49/100 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 , право власності зареєстроване 23.03.2015 року.

Крім того, у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 (з 06.05.2015 року) та ОСОБА_2 ..

За даною адресою Концерн «МТМ» відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 ..

Як стверджує позивач у позовній заяві, Концерном «МТМ» з 01.07.2014 року по 31.07.2021 року надавались відповідачам послуги з теплопостачання, які відповідачі в солідарному порядку повинні оплатити.

З розрахунку наданого до позову вбачається, що відповідачами оплата послуг здійснювалась частково, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 32 265, 84 грн.

Оскільки ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 з 23 березня 2015 року, зареєстрований в даній квартирі з 06 травня 2015 року. Доказів того, що ОСОБА_1 був зареєстрований у даній квартирі, користувався нею, тобто був споживачем наданих позивачем послуг за вищевказаною адресою до 23 березня 2015 року, матеріали справи не містять, тому колегія суддів прийшла до висновку, що ОСОБА_1 , як співвласник квартири повинен нести зобов`язання за її утримання саме з 23 березня 2015 року.

Водночас, колегія суддів зауважує, що інший споживач ОСОБА_2 несе зобов`язання за сплату наданих позивачем послуг з постачання централізованого опалення та гарячого водопостачання, з постачання теплової енергії та постачання гарячої води в кв. АДРЕСА_3 , та відповідальність за їх несплату за період з 01.07.2014 року по 31.07.2021 року.

Як вбачається в розрахунку заборгованості за період з 01.07.2014 року по 22.03.2015 року позивачем нараховано 16 330, 81 грн, сплачено 920, 96 грн, різниця 15 409, 85 грн (заборгованість). За період з 23.03.2015 року по 31.07.2021 рік нараховано заборгованість у розмірі 16 855, 99 грн (32 265, 84 грн -15 409, 85 грн).

Враховуючи викладене станом на день ухвалення судом першої інстанції судового рішення 02 листопада 2022 року, стягненню підлягала заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання з 01 липня 2014 року по 22 березня 2015 року з ОСОБА_2 у розмірі 15 409, 85 грн, а за період з 23 березня 2015 року по 31 липня 2021 року у розмірі 16 855, 99 грн солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (в межах позовних вимог). Отже, заборгованість, яка виникла до 22 березня 2015 року у сумі 15 409, 85 грн стягненню з ОСОБА_1 не підлягає, оскільки позивачем не доведено, що ОСОБА_1 у зазначений період був споживачем комунальних послуг.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води за період з 23 березня 2015 року по 31 липня 2021 року, проте помилився з висновками щодо покладення солідарного обов`язку на ОСОБА_1 стягуючи з останнього заборгованість за період з 01 квітня 2014 року по 22 березня 2015 року.

Апеляційний суд також вважає неспроможними твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що станом на день звернення до суду (вересень 2021 року) спливли строки давності для стягнення заборгованості (у разі наявності) за період з липня 2014 року по березень 2017 року, виходячи з наступного.

Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону).

Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у редакції, що була чинною впродовж періоду, за який позивач просить стягнути заборгованість).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц).

Як вбачається з наданого розрахунку заборгованості та Акту звірки взаємних розрахунків по особистому рахунку, у зазначеному періоді з 01 липня 2014 року по 31 липня 2021 року мали місце часткові проплати заборгованості відповідачами (січень 2016 сплачено 500 грн, березень 2016 сплачено 420,96 грн, липень 2017 сплачено 360 грн; липень 2018 500 грн; листопад 2019 сплачено 1396 грн, листопад 2020 1200 грн, грудень 2020 2100 грн, січень 2020 сплачено 1050 грн, лютий 2021 сплачено 1000 грн, березень 2021 сплачено 1166,40 грн, квітень 2021- 1300 грн, травень 2021 1300 грн (а.с.5-8, 49-51,52 зворот), що свідчить про визнання ними боргу, тобто перебіг позовної давності в даному випадку переривається на підставі ч.1 ст.264 ЦК України). Позивач звернувся до суду з позовом 13.09.2021 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави для застосування строку позовної давності, оскільки Концерном «Міські теплові мережі» не пропущено строк позовної давності.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежне повідомлення ОСОБА_4 про розгляд справи не заслуговують на увагу з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 06.05.2015 року, що підтверджується довідкою Управління державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 15.09.2021 року за вих.№04-47/3/6253 (а.с.13). Про розгляд справи ОСОБА_4 повідомлявся за зареєстрованим місцем проживання, конверт з судовою повісткою про виклик в судове засідання призначене на 02 листопада 2022 року направлений Комунарським районним судом м. Запоріжжя рекомендованим поштовим повідомленням за його зареєстрованою адресою: АДРЕСА_1 , проте, повернувся з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.31). Отже, ОСОБА_4 відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України вважається таким, що він належно повідомлявся судом першої інстанції про розгляд справи. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 квітня 2025 року у справі №686/25147/21.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими та не дають підстав вважати, що з ОСОБА_1 на момент ухвалення рішення 02 листопада 2022 року у суду першої інстанції не було підстав для стягнення з нього заборгованості за надані позивачем послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у кв. АДРЕСА_3 за період з 23 березня 2015 року по 31 липня 2021 року у розмірі 16 855, 99 грн солідарно з ОСОБА_2 (в межах позовних вимог).

З огляду на зазначене рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з ОСОБА_2 за період з 01 липня 2014 року по 22 березня 2015 року у розмірі 15409, 85 гривень, а солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за період з 23 березня 2015 року по 31 липня 2021 року у розмірі 16 855, 99 гривень.

Відповідно до підпунктів "б" "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції в резолютивній частині судового рішення повинен зазначити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Концерн «Міські теплові мережі» при зверненні до суду з позовом сплачено 2270,00 грн судового збору, що підтверджується платіжним дорученням №10632 від 13.07.2021 року (а.с.3), а ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 2724 грн, що підтверджується квитанцією про сплату №7554-8828-1623-3456 від 09.09.2025 року на суму 1453,44 грн та квитанцією про сплату №0774-8132-5709 від 23.09.2025 року на суму 1270,56 грн (а.с.90,104).

Заявлено позивачем позовні вимоги на суму 32 265,84 грн, задоволено позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» на суму 32 265, 84 грн, проте з ОСОБА_2 за період з 01.07.2014 по 22.03.2015 на суму 15 409, 85 грн (15409,85*2270:32 265,84=1084,12 грн), солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за період з 23.03.2015 по 31.07.2021 на суму 16 855, 99 грн (16 855,99*2270:32 265,84=1185,87 грн, з кожного по 592,93 грн).

Тому, позивачу за рахунок ОСОБА_2 належить до компенсації сума судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1677,05 грн ( 1084, 12+592,93), за рахунок ОСОБА_1 належить до компенсації сума судового збору за подання позовної заяви у розмірі 592,93 грн (16 855,99*2270:32265,84:2=592,93 грн).

Водночас на стадії апеляційного провадження у справі сторона відповідача ОСОБА_1 надала суду Акт №602405265 звірки взаємних розрахунків, складений Концерном «МТМ» (а.с.49-51 зворот, 54 зворот), відповідно до якого станом на 01.05.2025 року заборгованість за надані комунальні послуги за період з січня 2016 року по травень 2025 року у розмірі 32265, 84 грн відсутня, оскільки була погашена відповідачем ОСОБА_1 .

На адресу Запорізького апеляційного суду від Концерну «МТМ» надійшла заява про закриття провадження у даній справі у зв`язку з тим, що заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, наданих Концерном «МТМ» у кв. АДРЕСА_3 за період з 01.07.2014 року по 31.07.2021 року у сумі 32 265, 84 грн відповідачами погашена (сплачена) в строки з 17.05.2023 року по 26.05.2025 року, тобто до відкриття апеляційного провадження. Отже, предмет спору між сторонами відсутній, тому не має підстав для стягнення вищезазначеної заборгованості. Концерн «Міські теплові мережі» просить закрити провадження у даній справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України за відсутності предмету спору між сторонами, стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2270 грн (а.с.119-128,161-162-167,178-180).

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Підстави для закриття провадження у справі передбачені статтею 255 ЦПК України.

Закриття провадження у справі це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі N 13/51-04, провадження N 12-67гс19, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові вказувала, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Пунктом 4 частини першої статті 379 ЦПК України встановлено, що підставою для скасування судового рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права.

Статтею 377 ЦПК України визначені підстави для скасування судового рішення повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині. Відповідно до наведеної статті судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду дійшов висновку про необхідність відступити від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 09 березня 2021 року у справі N 914/1034/18, від 10 вересня 2021 року у справі N 910/13848/20, від 27 вересня 2022 року у справі N 910/14363/21, від 25 липня 2019 у справі N 916/144/18 про те, що закриття апеляційним судом провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України може бути здійснено, якщо предмет спору припинив існування після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, позаяк відсутні підстави для скасування рішення лише з цих мотивів, якщо його законність та обґрунтованість не спростована за наслідками апеляційного розгляду.

Таким чином, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду висновує, що суд закриває провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору існував на момент виникнення останнього, але припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору. У випадку виникнення обставин припинення існування предмета спору на стадії апеляційного (касаційного) перегляду справи, відсутні підстави для застосування пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України та скасування судового рішення по суті спору лише з мотивів виникнення зазначених обставин, якщо законність та обґрунтованість судового рішення не спростована за наслідками апеляційного (касаційного) розгляду справи.

Водночас у разі, якщо при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції встановлено наявність підстав, за яких судове рішення підлягає скасуванню, оскільки є незаконним і необґрунтованим, то, у разі встановлення також і обставин припинення існування предмета спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, таке рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України. Подібний підхід застосовний відповідно до частини третьої статті 278 ГПК України, згідно із якою у разі, якщо настала смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництво (пункт 6 частини першої статті 231 ГПК України) після ухвалення судового рішення, застосуванню підлягають положення статті 231 ГПК України у разі, якщо судом першої інстанції ухвалено, відповідно, незаконне і необґрунтоване рішення.

Отже, при застосуванні пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України слід враховувати, що закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми процесуального законодавства можливе у разі, коли:

- предмет спору існував на момент порушення провадження у справі та припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції судового рішення і ці обставини не були взяті до уваги судом першої інстанції при ухваленні судового рішення;

- при апеляційному перегляді судового рішення першої інстанції встановлено, що судове рішення підлягає скасуванню, оскільки є незаконним і необґрунтованим то, у разі встановлення також і обставин припинення існування предмета спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, таке рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі N 916/3006/23 ( постанова від 31 серпня 2024 року).

Враховуючи, що у переглядаємій апеляційним судом справі наявні підстави для скасування заочного рішення суду, з врахуванням вимог пункту 1, 4 частини 3 статті 376 ЦПК України та з огляду на те, що під час розгляду справи в апеляційній інстанції встановлено, що відповідачами добровільно погашено заборгованість перед позивачем за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у сумі 32 265,84 грн, що не заперечується позивачем та заявником апеляційної скарги, то за цієї обставини припинив існувати між сторонами предмет спору, а тому з врахуванням правової позиції Верховного Суду у справі N 916/3006/23, оскаржуване рішення слід скасувати та закрити провадження в справі.

За ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно з ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується. З системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статі 141 ЦПК України виходить, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами (постанова ВС від 14 січня 2021 року у справі N 521/3011/18).

У справі, що переглядається апеляційним судом, звернення позивача до суду з позовом про стягнення наявної станом на час такого звернення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги (з централізованого опалення та гарячого водопостачання) не може свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, оскільки його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та не тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем судових витрат, так як на момент звернення до суду із позовом заборгованість погашена не була, а отже судові витрати у вигляді сплати судового збору та інші судові витрати з позивача на користь відповідача стягненню не підлягають, у зв`язку з чим прохання апеляційної скарги про стягнення судових витрат по сплаті судового збору та інших судових витрат підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 255, 367, 368, 369, 374, 377, 382-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника адвоката Железняк Віктора Кузьмича - задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2022 року у справі №333/6277/21 - скасувати.

Провадження у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості на надані послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води - закрити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у розмірі 1677,05 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у розмірі 592,93 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 28 листопада 2025 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Кухар С.В.