справа №176/4719/25
провадження №2/176/2334/25
У Х В А Л А

27 листопада 2025 року Суддя Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області Волчек Н.Ю., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпеченя позову шляхом встановлення заборони на виїзд дитини за межі України у супроводі матері, діда та баби без дозволу батька, -

ВСТАНОВИВ:

25.11.2025 на адресу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки.

Одночасно з позовною заявою, позивачем подано до суду заяву про забезпеченя позову шляхом встановлення заборони на виїзд дитини за межі України у супроводі матері, діда та баби без дозволу батька, посилаючись на ст. 150 ЦПК України.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, суд виходить з такого.

Сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 27.07.2013 року у Святошинському районному у місті Києві віділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 759.

Від шлюбу мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як зазначає позивач, спільний син народився і мав постійне місце проживання в Турецькій Республіці. Відповідачка не повідомивши позивача, вивезла сина з Туреччини до Респубілки Польща, де фактично залишила дитину разом із своїми батьками (бабусею і дідусем) дитини, які теж проживають на території Польщі. Постановою Районного суду у Тихах ІІІ Розділ Сім`ї та неповнолітніх від 11.07.2025, батько відповідачки (дідусь дитини) бкв призначений тимчасовим опікуном дитини в Польші. Відповідачка повернулась на територію України. Відповідачка перешкоджає Позивачу у спілкуванні з дитиною. В зв`язку з чим змушений був звернутися до суду з позовом та заявою про забезпечення позову.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пунктів 2, 3, 10 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин, іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, і його суть полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може спричинити неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає рівною мірою інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а має на меті лише запобігти ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

У разі вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, провадження № 14-729цс19, зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі України дитині, без згоди батька, як на обґрунтування обраного виду забезпечення позову, посилалася на те, що матір переховує їх спільну дитину та, як без його згоди можуть перетнути державний кордон України, оскільки дитина одночасно є громадянином Турецької Республіки.

Аналіз наведених вище норм вказує на те, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України, застосувати заборону виїзду за межі України як спосіб забезпечення позову.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Судувід 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц, провадження № 61-47217св18, від 12 лютого 2020 року у справі № 288/162/19, провадження № 61-11750св19.

Отже, обраний заявником спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі України дитині без згоди батька не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України.

Разом з тим, аналіз та тлумачення вказаних вище норм в сукупності свідчить, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження застосувати заборону виїзду за межі України як спосіб забезпечення позову.

Аналогічну правову позицію Верховний Суд висловив у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц (провадження № 61-47217св18) та від 12 лютого 2021 року у справі № 288/162/19 (провадження № 61-11750св19).

Як виходить з постанови від 14 лютого 2022 року у справі №754/7569/21, об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції 1980 року, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. У таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення.

В усіх інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права, зокрема, на виїзд за межі України не є можливим.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також необхідно відмітити, що в ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією рф проти України та продовженням воєнного стану, вжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони вивезення малолітніх/неповнолітніх дітей за межі території України до інших держав може створити небезпеку їх життю і здоров`ю, а відтак не відповідає інтересам дитини, які в даному випадку мають пріоритет над інтересами особи, яка вважає себе її батьком.

З огляду на наведені вище вимоги закону, фактичні обставини та правові позиції Верховного Суду, відсутні підстави для висновку про можливість забезпечення позову в той спосіб, що просить представник позивача, тому в задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 149-151, 153, 258, 260, 261, 352, 354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Крушинська Антоніна Андріївна, про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення.

Суддя Жовтоводського міського суду

Дніпропетровської області Н.Ю. ВОЛЧЕК