Справа № 740/4707/25
Провадження № 2/740/2179/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року місто Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Роздайбіди О.В.,

при секретарі судового засідання Дьоміній Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ніжинського відділу державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту нерухомого майна,

встановив:

До Ніжинського міськрайонного суду Черкаської області надійшла позовна заява, в якій позивач просить зняти арешт з нерухомого майна (земельного паю), накладений постановою державного виконавця від 04.02.2016 у межах виконавчого провадження № 50016754, внести відповідні зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та виключити запис про обтяження № 13167647 від 09.02.2016

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 31 серпня 2015 року Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області у справі № 740/3279/15 (провадження № 2/740/1038/15) ухвалено заочне рішення яким задоволено позов ПАТ «Правекс банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Суд постановив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Правекс Банк» заборгованість у сумі 83264,00 грн. У Ніжинському відділі державної виконавчої служби у складі зведеного виконавчого провадження № 53500949 перебували два виконавчих документи: 1. ВП № 50016849 щодо стягнення 416,32 гри судового збору. 08.02.2016 відкрито провадження; 28.02.2017 звернено стягнення на доходи боржника; 19.10.2017 провадження закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», де прямо зазначено: «Виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом».

2. ВП № 50016754 щодо стягнення 83 264 грн. 08.02.2016 відкрито провадження; 04.02.2016 накладено арешт на майно боржника у межах боргу:

28.02.2017 звернено стягнення на доходи боржника;

3.20.11.2018 виконавчий документ повернено стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», де встановлено: «Виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач своєю поведінкою перешкоджає виконанню рішення, а саме не надає необхідних для цього документів чи реквізитів, ухиляється від отримання присудженого майна чи коштів тощо».

Таким чином, документ було повернуто стягувачу саме через ненадання реквізитів (після їх зміни) для подальшого перерахування коштів та бездіяльність банку, що унеможливило виконання рішення.

Варто звернути увагу, що з 20 листопада 2018 по 18 серпня 2025 року: нових вимог щодо стягнення до мене не пред`являлося: стягувач (ПАТ КБ «Правекс Банк») не проявляв жодного інтересу до подальшого виконання рішення; за інформацією державного виконавця, реквізити (після їх зміни) для подальшого перерахування коштів стягувачем не було надано. При цьому відзначив, що у 2018 році Правекс-Банк не перебував у ліквідації, а навпаки пройшов докапіталізацію та збільшив статутний капітал до 5,58 млрд грн (дані з публікацій «Економічна правда» від 12.02.2018). Тобто підстави для повернення документа пов`язані виключно з бездіяльністю та перешкоджанням стягувача, а не з ліквідаційними процедурами.

Від представника відповідача на дійшов відзив на позовну заяву, в якій він просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки зняти арешт з майна боржника, накладений виконавцем з метою забезпечення виконання рішення суду може бути і чітко визначених ЗУ «Про виконавче провадження» випадках, який є вичерпним. Звернув увагу, що 20.11.2018 держаним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження»; надати копію матеріалів виконавчого провадження АСВП № 50016754 та № 50016849 по примусовому виконанню судового рішення неможливо, тому що строк зберігання матеріалів виконавчого провадження становить три роки, які станом на тепер закінчилися, а тому знищені.

Позивач подав відповідь на відзив, в якій зауважив, що на сьогодні виконавче провадження знищене відповідно до строків зберігання, що підтверджує ДВС, тому не існує матеріалів, які б могли бути підставою для виконання будь-яких подальших дій, тобто арешт втрачає сенс як захід забезпечення позову. Арешт може існувати виключно в межах відкритого та чинного виконавчого провадження, коли ж фактично провадження припинено, а стягувач не виявляє своєї зацікавленості в його відновленні, подальшу збереження арешту є юридично необгрунтованитм і суперечить принципу пропорційності та правової визначеності.

У судове засідання сторони не з`явилися.

Позивач подав заяву до суду, в якій просив розглядати справу без його участі, про результати повідомити.

Представник відповідача у відзиві просив розглядати справу без його участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши заяву та додані матеріали, приходить до наступного висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтею 12 ЦК України передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до Державного акту на право власності на землю серії ЧН №175080 належить, земельна ділянка площею 1,84 га, цільовим призначенням для ведення особистого сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території с. Галиця Галицької сільської ради Ніжинського району Чернігівської області.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії та номер 50016754, виданої 04.02.2016 року, видавник ВДВС Ніжинського МРУЮ, на підставі якої до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про обтяження №8683564 (спеціальний розділ), вид обтяження: арешт нерухомого майна, опис предмета обтяження: все майно та запис №8683729 (розділ відкритий на об`єкт нерухомого майна №36), вид обтяження: арешт нерухомого майна, опис предмета обтяження: все невизначене майно.

Згідно з ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Підстави зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини визначено ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

За приписами ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб`єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов`язані з визнанням права власності на арештоване майно.

Таким чином, за змістом наведених положень Закону України «Про виконавче провадження», в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Положеннями ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.

Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 26.09.2019 у справі №607/3894/17.

Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна. Така позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.11.2019 у справі № 905/386/18, подібна правова позиція міститься у постанові Великої палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі№ 554/8004/16, та постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.02.2022 № 539/3212/19. Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04.10.2023 № 337/2402/22.

У постанові КЦС ВС від 29.06.2023 у справі № 208/9810/21 зроблено висновок про те, що коли питання про скасування арешту, накладеного в рамках виконавчого провадження, порушує сторона провадження, то застосовуються положення розділ VII ЦПК України, який передбачає звернення до суду зі скаргою на дії виконавця. Якщо ж особа, яка не погоджується з накладеним арештом, не є стороною виконавчого провадження, але такими діями порушується її право власності, вона звертається до суду з позовом, в якому передусім ставить питання про підтвердження її права власності на арештоване майно, а потім про зняття арешту.

Верховний Суд у постанові від 15.10.2024 у справі № 2-186/05 (провадження № 61-5001св24) зробив висновок, що у частині першій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено порядок вирішення спорів, що виникають під час виконання судових рішень, захисту прав особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні, у зв`язку з накладенням арешту на майно. У разі виникнення такого спору належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

З огляду на наведені норми та роз`яснення, надані Верховним Судом, суд дійшов висновку, що боржник, на майно якого державним виконавцем накладено арешт, не може звертатися до суду з заявою про зняття арешту з майна, оскільки у судовому процесі він є боржником та законом для нього встановлений інший порядок вирішення даного питання (шляхом звернення до суду зі скаргою відповідно до розділу VII ЦПК України).

Заява про зняття арешту подається стороною справи, якщо арешт накладений судом відповідно до глави 10 ЦПК України.

Як вбачається із змісту позовної заяви, арешт на майно позивача було накладено постановою державного виконавця в межах виконавчого провадження № 50016754, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а питання про зняття арешту з майна повинно вирішуватись за скаргою, поданою у порядку, визначеному розділом VII ЦПК України.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11, провадження № 14-137цс24, у якій питання про зняття арешту з майна боржника, який є стороною виконавчого провадження, розглядалося за правилами розділу VII ЦПК України.

Отже, аналізуючи спірні правовідносини в контексті вищевказаних норм права та враховуючи, що Пуховець В.А., який є стороною (боржником) виконавчого провадження № 50016754, пред`явив позов про зняття арешту з майна боржника, накладений постановою державного виконавця від 09.02.2016 у межах виконавчого провадження № 50016754, зі змісту якого не вбачається спору між сторонами про право власності (володіння, користування розпорядження) на майно, на яке накладено арешт, і таке право позивача ніким не оспорюється, а позов не містить матеріально-правових вимог до відповідача, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, оскільки після ухвалення рішення по суті спору судовий контроль за виконанням судових рішень за ініціативою сторони виконавчого провадження здійснюється виключно за правилами Розділу VІІ ЦПК України Судовий контроль за виконанням судовий рішень, а тому відкрите позовне провадження у даній справі підлягає закриттю.

Крім того слід зазначити, що позовні вимоги ОСОБА_1 не можуть розглядатися у позовному провадженні, оскільки у такому випадку позивач одночасно має бути й відповідачем, так як його майно арештовано державним виконавцем і він є боржником за виконавчим провадженням, що є неможливим відповідно до вимог статей 42, 48, 175, 447 ЦПК України. При цьому суд зазначає, що повернення державним виконавцем постановами від 20 листопада 2018 року виконавчого документа стягувачу не змінює характер правовідносин.

Така позиція суду узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 204/2494/20, від 04.11.2020 у справі № 520/7100/19, від 24.05.2021 у справі № 712/12136/18.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За вище вказаних обставин провадження у справі слід закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 2-13, 19, 200, 263-265, 293, 315-319, 352, 447 ЦПК України, суд

ухвалив:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Ніжинського відділу державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту нерухомого майна закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя О.В. Роздайбіда