ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/979/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

за участю секретаря судового засідання Хоміцької С.О.

представника апелянта адвоката Авдєєнка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №607/20319/24 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 липня 2025 року, ухвалене суддею Черніцькою І.М., повний текст якого складено 11 липня 2025 року, та ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 липня 2025 року про відмову у стягненні судових витрат на правничу допомогу, постановлену суддею Черніцькою І.М., дати складення повного тексту якої не зазначено, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, про зміну способу участі батька у вихованні дітей,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив, до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про зміну способу участі батька у вихованні дітей.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказав, що перебував із відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 березня 2021 року. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю ОСОБА_4 . Постановою Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року вирішено надати можливість ОСОБА_3 бачитись з дітьми у присутності матері ОСОБА_4 у перших шість місяців з моменту набрання рішенням законної сили, а в подальшому самостійно, без присутності матері. Спільний відпочинок та проведення часу з батьком ОСОБА_3 відбувається за бажанням ОСОБА_5 та ОСОБА_5 без присутності матері ОСОБА_4 , кожного року у період літніх канікул та у період зимових канікул, без обмеження місця проведення та з правом поїздок по території України.

Позивач вказує, що він є не придатним до військової служби, оскільки є особою з інвалідністю ІІІ групи. У зв`язку з введенням воєнного стану на території України та складним фінансовим становищем, він був змушений виїхати за межі України. Це, в свою чергу, унеможливило примусове виконання вказаної постанови. Окрім того, після виїзду за кордон, відповідач почала чинити перешкоди у його спілкуванні з дітьми.

Посилаючись на наведене, позивач просив позов задовольнити, змінити встановлений постановою Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року по справі №607/13888/21 спосіб участі у вихованні та спілкуванні дітей та встановити новий спосіб участі у вихованні та спілкуванні дітей батька ОСОБА_3 з синами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а саме:

1. На час перебування ОСОБА_3 за межами України, незалежно від періоду, батько має право на необмежене спілкування особисто з синами засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв?язку через мережу Інтернет за допомогою месенджерів «Skype», «Viber», «Telegram», «WhatsApp», «Signal», «FaceTime» «Zoom» та інших відповідних технічних програм, з урахуванням режиму дня дітей та за вибором батька;

2. Зобов?язати ОСОБА_4 надати ОСОБА_3 інформацію про наявні засоби зв?язку (номери телефонів, месенджерів тощо) ОСОБА_5 та ОСОБА_6 для спілкування батька з синами та повідомляти ОСОБА_3 про зміну засобів зв?язку ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , необхідних для спілкування батька з синами;

3. Встановити наступні способи участі батька у вихованні та спілкуванні з синами:

- кожної суботи тижня з 14 до 15 годині ранку за київським часом через засоби зв?язку (номери телефонів, месенджерів тощо) з ОСОБА_6 ;

- кожної неділі тижня з 14 до 15 години ранку за київським часом через засоби зв?язку (номери телефонів, месенджерів тощо) з ОСОБА_5 ;

4. Зобов?язати ОСОБА_4 щомісячно надсилати ОСОБА_3 на засоби зв?язку (номери телефонів, месенджерів тощо) фотографії дітей;

5. Зобов?язати ОСОБА_4 надати можливість переписуватися з дітьми в месенджерах.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 липня 2025 року позов задоволено частково.

Змінено спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, встановлений постановою Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року у справі за № 607/13888/21 та встановлено новий спосіб участь батька ОСОБА_3 з синами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а саме:

- кожної суботи тижня з 14 до 15 години за київським часом шляхом спілкування батька з сином ОСОБА_9 в режимі відеозв`язку за допомогою телефонного зв`язку, соціальних мереж та/або інших застосунків через мережу Інтернет, з урахуванням стану здоров`я та розпорядку дня дитини;

- кожної неділі тижня з 14 до 15 години за київським часом шляхом спілкування батька з сином ОСОБА_10 в режимі відеозв`язку за допомогою телефонного зв`язку, соціальних мереж та/або інших застосунків через мережу Інтернет, з урахуванням стану здоров`я та розпорядку дня дитини.

У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 липня 2025 року відмовлено адвокату Авдєєнку Владиславу Валерійовичу, який діє в інтересах ОСОБА_4 , у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, адвокат Авдєєнко В.В., який діє в інтересах ОСОБА_4 , подав на них апеляційні скарги, в яких просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 липня 2025 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, а також скасувати ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 липня 2025 року та ухвалити додаткове рішення про розподіл судових витрат відповідача на професійну правничу допомогу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги щодо оскарження рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 липня 2025 року в частині задоволених позовних вимог, вважає, що воно прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що суд першої інстанції, частково задовільняючи позов, підмінив виконання обов`язків батька у вихованні дітей його правом у підтриманні особистих стосунків із дітьми.

Так, за рішенням Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року у справі №607/13888/21 позивачу був встановлений порядок його участі у вихованні дітей, у відповідності до якого позивач повинен був проводити із дітьми спільний відпочинок кожного року у період літніх канікул із 01 серпня по 31 серпня та у період зимових канікул із 09 січня до 14 січня, без обмеження місця проведення та з правом поїздок по території України, а згідно з рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22 червня 2021 року у вказаній справі позивач повинен був бачитись із дітьми в громадських місцях культурно-розважального характеру (парк, кінотеатр, та інших громадських місцях), що призначені для їх повноцінного відпочинку та відповідають віку та стану здоров`я дітей, кожного понеділка, середи та п`ятниці з 18.00 год. до 20.30 год.;

кожні перші, треті вихідні місяця з 11.00 год. суботи до 20.00 год. неділі.

Вважає, що оскаржуваним рішенням суд фактично скасував зобов`язання батька у вихованні дітей, замінивши його правом на спілкування з ними, передбачивши, що позивач може спілкуватись із дітьми в режимі відеозв`язку за допомогою телефонного зв`язку, соціальних мереж та/або інших застосунків через мережу інтернет, з урахуванням стану здоров`я та розпорядку дня дитини.

Апелянт стверджує, що відповідач не заперечує проти спілкування позивача із дітьми будь-яким чином та в будь-який зручний для дітей час, однак відповідач заперечує щодо фактичного звільнення судом позивача від обов`язку брати участь участь у вихованні дітей.

Також апелянт посилається на правовий висновок, зроблений Верховним Судом у постанові від 26 квітня 2022 року по справі №520/8264/19, згідно з яким відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дітей є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні ст.164 СК України. При цьому, судами правильно враховано, що такі життєві умови були обрані відповідачем після народження дітей, перебуваючи на значній відстані, на території іншої держави, відповідач мав усвідомлювати, що не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя. Відповідач не проживав із малолітніми дітьми однією сім`єю, а з 2014 року і по сьогодні проживає за межами України, та, відповідно, з вказаного часу не брав та не бере участі у вихованні дітей, не піклується про них, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування дітей, як складову частину виховання.

Зазначає, що у вказаній вище постанові Верховний Суд звернув увагу, що періодичні телефонні дзвінки до дітей не замінюють собою виховання дітей, оскільки свідомий вибір батька проживати за межами України, унеможливлював його участь у вихованні дітей, у піклуванні про їх духовний, фізичний та моральний розвиток, медичний догляд, як складову частину виховання.

Вказує, що у разі неможливості позивача з поважних та об`єктивних причин виконувати рішення суду, яким встановлено порядок його участі у вихованні дітей, останній не позбавлений можливості звернутись до суду із заявою про відстрочення виконання судового рішення, про що вказав Верховний Суд у постанові від 12 березня 2025 року по справі №487/2960/23.

Що стосується ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 липня 2025 року про відмову у стягненні судових витрат на правничу допомогу, то апелянт зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норму ч.8 ст.141 ЦПК України, на виконання якої представник відповідачки зазначив у своєму відзиві на позовну заяву про те, що докази витрат на професійну правову допомогу будуть подані суду після ухвалення рішення по суті спору, що ним було зроблено протягом 5 днів.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

В судовому засіданні представник апелянта просив задовольнити апеляційні скарги з підстав, викладених у них.

Інші сторони у справі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

У відповідності до вимог ст.ст.130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності інших сторін.

Заслухавши доповідача, представника апелянта, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають, виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 березня 2021 року у справі №607/2922/21.

Від даного шлюбу у них народились діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження відповідно серії НОМЕР_1 від 15 червня 2011 року та серії НОМЕР_2 від 12 січня 2017 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року, з врахуванням постанови Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року у справі №607/13888/21, первісний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , з матір`ю ОСОБА_4 .

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визначено спосіб участі батька ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , шляхом надання можливості ОСОБА_3 бачитись з дітьми у присутності матері ОСОБА_4 у перших шість місяців з моменту набрання рішенням законної сили, в подальшому, самостійно, без присутності матері ОСОБА_4 . Спільний відпочинок та проведення часу з батьком ОСОБА_3 відбувається за бажанням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , без присутності матері ОСОБА_4 кожного року у період літніх канікул із 01 серпня по 31 серпня та у період зимових канікул із 09 січня до 14 січня, без обмеження місця проведення та з правом поїздок по території України.

13 квітня 2023 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано виконавчий лист №607/13888/21 в частині вимог щодо визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми.

22 липня 2024 року старшим державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Шевчук А.О. у ВП №75352302 щодо виконання виконавчого листа №607/13888/21 винесено постанову про визначення місця побачення з дитиною за адресою АДРЕСА_1

Згідно листів Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, адресованих ОСОБА_11 через його звернення, останньому повідомлено, що визначення побачення з дітьми шляхом відео конференцій через платформу «ZOOM» кожної неділі тижня о 9 годині ранку за київським часом є неможливим, оскільки державний виконавець самостійно не вправі змінювати час та місце побачень батька з дітьми, якщо їх визначив суд у рішення суду.

Відповідно до довідки вих. №б/н від 02 жовтня 2024 року, виданої комп`ютерною академією IT STEP, ОСОБА_5 навчається на напрямку підготовки «Мала комп`ютерна академія» у філії м.Тернопіль, згідно договору 611011749. Студент навчається в групі НОМЕР_3 за графіком навчання, щосуботи з 15:00 год. по 17:50 год. Завершить навчання в лютому 2026 року.

Як пояснив в судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача, останній на даний час проживає за межами України в Канаді.

Рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1975 від 26 грудня 2024 року затверджено висновок органу опіки та піклування щодо зміни способу участі батька у вихованні малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Згідно висновку, орган опіки та піклування рекомендує змінити спосіб участі батька у вихованні дітей, а саме на час перебування ОСОБА_3 за межами України, незалежно від періоду, батько має право на необмежене спілкування особисто з малолітніми дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_5 , засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку через мережу Інтернет за допомогою месенджерів «Skype», «Viber», «Telegram», «WhatsApp», «Signal», «FaceTime», «Zoom» та інших відповідних технічних програм, у зручний для дітей час та за бажанням дітей. Під час перебування батька ОСОБА_3 на території України, залишити без змін порядок участі у вихованні та спілкуванні з дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_5 , який встановлено постановою Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року. Рекомендовано матері ОСОБА_4 поважати права батька ОСОБА_3 , не чинити перешкод у спілкуванні з дітьми.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У відповідності до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності при вихованні дитини.

В аспекті наявності підстав для встановлення обмежень щодо побачень батька з дитиною заслуговує на увагу рішення Європейського суду з прав людини від 19 жовтня 2023 року (справа № 35481/20 «Терещенко проти України»), у якому суд констатував порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при зменшенні періодичності побачень батька з дитиною (4 дні на місяць) без відповідних і достатніх підстав для цього, зокрема якщо ці обмеження відповідали найкращим інтересам дитини. Крім того, судом констатовано не урахуванням національними судами положення статті 19 СК України, відповідно до якої, вирішуючи спори щодо участі батьків у вихованні дитини, суди могли не погоджуватися з висновком органу опіки та піклування, лише якщо висновок органу був недостатньо обґрунтованим або суперечив інтересам дитини.

Рівноцінне спілкування малолітньої дитини з батьком в тій же мірі, що і з матір`ю, відповідає її якнайкращим інтересам.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з положеннями частини першої та другої статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Приймаючи рішення в інтересах дитини суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі справедливості, взаєморозуміння, миру, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства.

Відповідно до частини четвертої і п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Колегія суддів зауважує, що батько, який проживає окремо від своєї дитини, очевидно має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Відновлення та сталість відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати бажання чи наміри інших осіб обмежити дитину від спілкування чи зустрічі з батьком.

Європейський суд з прав людини зазначав, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Місцевий суд встановив, що з часу прийняття рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року, яке було змінено постановою Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року, про встановлення порядку участі ОСОБА_3 у спілкуванні та вихованні дітей, змінились обставини, які мають суттєве значення для участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, оскільки останній перебуває за межами території України, і з урахуванням такої обставини розумними та обґрунтованими є доводи позивача про необхідність коригування раніше встановленого порядку.

Колегія суддів зауважує, що перебування батька за кордоном не повинно використовуватися як спосіб обмеження прав батька на спілкування з дитиною, яке повинно реалізовуватися задля підтримання родинних відносин та емоційного контакту неповнолітніх дітей з її батьком. Однак, в силу об`єктивних причин реальні можливості між батьком і дітьми у таких умовах очевидно звужуються.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини вимагає визначення найкращих інтересів дитини та передбачає, що зв`язки дитини з сім`єю повинні зберігатися, за винятком випадків, коли це може шкодити його здоров`ю та розвитку.

Отже, під час перебування батька за кордоном, його спілкування з дітьми за допомогою телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, в режимі відеозв`язку через мережу інтернет є цілком логічним і правильним способом участі батька у вихованні дітей з урахуванням обставин цієї справи.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з урахуванням обставин, що склались на час розгляду справи, як в найкращих інтересах дітей, а також задля збереження контакту між батьком та дітьми, необхідно змінити спосіб участі батька у вихованні дітей, визначеного рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року, яке було змінено постановою Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року та визначити спосіб участі батька ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з синами за допомогою телефонного зв`язку, соціальних мереж та/або інших застосунків через мережу інтернет, з урахуванням стану здоров`я та розпорядку дня дитини, що є найбільш ефективним та наразі єдино можливим способом участі позивача у вихованні та спілкуванні з дітьми.

Під час розгляду справи відповідачкою не надано доказів негативного пливу на дітей спілкування з батьком, а отже, з урахуванням обов`язку останнього у вихованні дітей, колегія суддів погоджується з визначеним судом порядком спілкування, оскільки такий відповідає віковим потребам дитини та принципу розумності, справедливості, збалансованості між інтересами всіх учасників сімейних відносин, пріоритету інтересів дитини та буде достатнім для забезпечення участі батька у процесі виховання дітей.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що місцевий суд підмінив виконання обов`язків батька у вихованні дітей його правом у підтриманні особистих стосунків із дітьми, не заслуговують на увагу, оскільки виконання судових рішень у справах про піклування про дитину може бути ускладнено у зв`язку з періодами зростання дитини, розвитком кола її інтересів, необхідністю переїзду в іншу місцевість, перебування одного з батьків за кордоном, отже зміна істотних обставин може потребувати зміни порядку (застосування інших способів) реалізації прав батьків щодо дитини.

Посилання апелянта на правовий висновок, зроблений Верховним Судом у постанові від 26 квітня 2022 року по справі №520/8264/19 є безпідставним, оскільки у зазначеній справі судом вирішувалось питання щодо позбавлення батька батьківських прав, який з моменту розірвання шлюбу у 2011 році не проживав із малолітніми дітьми однією сім`єю, а з 2014 року і по час розгляду справи проживає за межами України, та, відповідно, з вказаного часу не брав та не бере участі у вихованні дітей, не піклується про них, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування дітей, як складову частину виховання. Крім того, у вказаній справі суди врахували, що відповідач був достовірно обізнаний про тяжку життєву ситуацію дітей, викликаною хворобою та смертю їх матері, однак не вжив заходів на забезпечення догляду за дітьми, які після смерті матері були позбавлені будь-якого батьківського піклування, що викликало необхідність встановлення опіки над дітьми та призначення опікуном діда.

Таким чином, встановлені судом обставини у зазначеній апелянтом справі є відмінними від справи, що переглядається апеляційним судом.

Також необґрунтованим є посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 12 березня 2025 року у справі №487/2960/23, в якій останній зазначив про можливість звернутись до суду із заявою про відстрочення виконання судового рішення, оскільки у вказаній справі судовим рішенням визначено дні і години, за якими відповідачка зобов`язана організувати спілкування дитини з батьком, а відстрочення виконання рішення полягало в частині зустрічей батька з дитиною на території України до закінчення дії воєнного стану.

У справі, що переглядається, позивач звернувся до суду для зміни способу участі у вихованні та спілкуванні з дітьми, встановленого рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року з врахуванням постанови Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року у справі №607/13888/21, оскільки цими рішеннями не було визначено конкретні дні та години спілкування з дітьми, а лише зобов`язано відповідачку не чинити таких перешкод.

Тобто, встановлені судом обставини у зазначеній апелянтом справі є також відмінними від справи, що переглядається апеляційним судом.

На думку колегії суддів, вирішуючи спір, суд першої інстанції, всебічно дослідивши наявні у справі докази та надавши їм оцінку в сукупності, врахувавши інтереси дітей, які мають пріоритет над інтересами батьків, принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дітьми та участь у їх вихованні, необхідність спілкування дітей як із батьком, так і з матір`ю, дійшов вірного висновку про встановлення зазначеного у рішенні суду порядку спілкування позивача із дітьми.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, які фактично зводяться лише до незгоди з ухваленим судовим рішенням.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо оскарження ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 липня 2025 року про відмову у стягненні судових витрат на правничу допомогу, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).

Аналіз наведеного, з урахуванням принципу розумності, свідчить про те, що у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі ж відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 (провадження № 61-4799св23) і підстав для відступу від них у цій справі суд касаційної інстанції не знайшов.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, у відзиві відповідач зазначав, що очікує понести витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 20 000 грн. Однак, доказів на підтвердження понесення таких витрат до завершення судових дебатів не подавав.

Рішення у справі ухвалене 01 липня 2025 року.

03 липня 2025 року адвокат Авдєєнко В.В. подав до суду клопотання про ухвалення додаткового рішення та долучив докази на підтвердження понесення витрат на правову допомогу адвоката, а саме: договір про надання правової (професійної правничої) допомоги від 24 вересня 2024 року та Звіт адвоката по справі, згідно з яким Рудько М.В. надано послуг на суму 20 000 грн.

Разом з тим, обґрунтувань поважності причин не подання таких доказів суду до завершення розгляду справи представник відповідача не подав, хоча станом на 01 липня 2025 року у представника був договір про надання правничої допомоги від 19 червня 2024 року, в якому сторони погодили розмір гонорару адвоката 20 000 грн (п.3.1 договору), при тому, що адвокат Авдєєнко В.В. був присутній на кожному судовому засіданні, та ні в судових засіданнях, ні у поданій заяві не обґрунтував поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення розгляду справи.

Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши наявні у цій справі докази та давши їм належну оцінку, враховуючи висновки Верховного Суду у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 (провадження № 61-4799св23), дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви представника ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 липня 2025 року та ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 липня 2025 року залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 липня 2025 року та ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 липня 2025 року залишити без змін.

Витрати, понесені за апеляційний розгляд справи, покласти на сторони в межах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 листопада 2025 року.

Головуючий

Судді