Справа № 523/5588/24
Провадження №2/523/2312/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2025 р. м.Одеса

Пересипський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Бокова О.М.

за участю секретаря судового засідання Шаріпової Ю.М.

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Селезньова О.В.

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Юрченко В.В.

представника третьої особи АТ «Державний ощадний банк України» - Кипаренко Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №7 в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» про поділ спільного сумісного майна, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Пересипського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» про поділ спільного сумісного майна.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що заочним рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 16 листопада 2023 року по справі №523/11826/23 шлюб між позивачем та ОСОБА_3 було розірвано. Від шлюбу з відповідачем у подружжя народилася дитина син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період шлюбу, до моменту його розірвання, та припинення ведення спільного господарства, подружжям, за спільні кошти, було придбано наступне майно:

-двокімнатна квартира у 2019 році за адресою: АДРЕСА_1 оформлена на ім`я відповідача, що підтверджується довідкою №347444150 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

-автомобіль марки TOYOTA, модель RAV-4 HYBRID, 2020 року випуску, сірого кольору, VIN - НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 яка була придбана за допомогою споживчого кредиту за договором №17/0610/20 від 27 жовтня 2020 року (Позичальник ОСОБА_1 , Поручитель ОСОБА_2 ).

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Об`єктами права власності є будь-які речі (майно). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 ЦК).

Оскільки кредитний договір укладався Позивачем під час перебування в шлюбу, в інтересах сім`ї, вважаємо, що існують зобов`язання не тільки Позивача, але й Відповідача, пропорційно до часток у спільному майні.

З урахуванням викладеного позивач просить визнати об`єктами спільної сумісної власності:

- квартиру АДРЕСА_2 ;

- автомобіль марки TOYOTA, модель RAV-4 HYBRID, сірого кольору, VIN - НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

боргові зобов`язання за Договором про споживчий кредит №17/0610/20 від 27 жовтня 2020 року;

Поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 ;

-визнати за ОСОБА_3 право власності на частки квартири АДРЕСА_2 ;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на частку транспортного засобу марки TOYOTA, модель RAV-4 HYBRID, сірого кольору, VIN - НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

-визнати за ОСОБА_3 право власності на частки транспортного засобу марки TOYOTA, модель RAV-4 HYBRID, сірого кольору, VIN - НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

-визнати за ОСОБА_1 частки грошових зобов`язань за договором про споживчий кредит №17/0610/20 від 27 жовтня 2020 року, укладеним між ОСОБА_1 та акціонерним товариством «Державний ощадний банк України»;

-визнати за ОСОБА_3 частки грошових зобов`язань за договором про споживчий кредит №17/0610/20 від 27 жовтня 2020 року, укладеним між ОСОБА_1 та акціонерним товариством «Державний ощадний банк України».

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2024 року головуючим суддею у справі визначено суддю Дяченко В.Г.

Судовий розгляд справи не завершено в зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_5 у відставку.

У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_5 у відставку, розпорядженням керівника апарату суду від 16.04.2025 року «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №523/5588/24.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.04.2025 року для судового розгляду вищевказаної цивільної справи визначено суддю Бокова О.М.

Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси (суддя О.М. Боков) від 16 квітня 2025 року позовну заяву прийнято до провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.228 том №1).

На адресу суду 14.05.2024 року (вх. № 16422) за підписом представника третьої особи Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» надійшли письмові пояснення щодо позовних вимог.

Відповідно до пояснень представник зазначив, що просить відмовити в задоволенні позовних вимог щодо поділу транспортного засобу марки TOYOTA, модель RAV-4 HYBRID, 2020 року випуску, сірого кольору, VIN - НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , визнання за позивачем та відповідачем права власності по на вищевказаний транспортний засіб та визнання за позивачем та відповідача по грошових зобов`язань на вищевказаний транспортний засіб.

В обґрунтування позиції, представник зазначила, що спірний автомобіль було придбано на підставі Договору про споживчий кредит № 17/0610/20 за умовами якого позичальник отримав кредит у загальному розмірі 1 126 548 гривень строком на 60 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 26.10.2025 року та сплатою процентів. В забезпечення виконання зобов`язань за Договором про споживчий кредит 27.10.2020 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено Договір застави № 19/0610/20, відповідно до якого заставодавець ОСОБА_2 передала в заставу ТЗ марки TOYOTA, модель RAV-4 HYBRID, 2020 року випуску.

Крім того, 27.10.2020 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 20/0610/20 відповідно до якого поручитель безумовно, безвідклично та безоплатно зобов`язується перед Кредитором відповідати солідарно з боржником за виконання в повному обсязі зобов`язання.

Представник зазначає, що на момент укладення вказаних договорів боржники перебували у шлюбі. Станом на 25.04.2024 року внаслідок порушення позичальником зобов`язання за договором утворилась заборгованість в розмірі 634 195, 88 гривень яка є не погашеною.

Представник наголошує, що у разі задоволення позовних вимог та поділу майна подружжя, предмета застави, в даному випадку спірного ТЗ між подружжям, і фактичної зміни виду спільної власності зі спільної сумісної власності на спільну часткову, буде порушувати права кредитора АТ «Ощадбанк», оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є солідарними боржниками за зобов`язаннями, які виникли внаслідок укладення Договору про споживчий кредит №17/0610/20 для придбання ТЗ.

Також, представник зазначає, що експертна оцінка ТЗ не проводилась, тому не можливо визначити дійсну вартість ТЗ на день подання позову, що унеможливлює визначити рівність часток при поділі.

З урахуванням викладеного представник третьої особи просить відмовити в задоволенні позовних вимог щодо поділу майна подружжя в частині транспортного засобу та грошового зобов`язання за кредитним договором (а.с.118-122 том №1).

До письмових пояснень представником надано докази на підтвердження викладених обставин та докази направлення іншим учасникам провадження (а.с.123-148).

В подальшому, 26.08.2025 року (вх. №34642) на адресу суду за підписом представника третьої особи надійшли письмові пояснення, відповідно до яких представник зазначила, що 04.07.2024 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. вчинено виконавчий напис № 1142 про звернення стягнення на ТЗ марки TOYOTA, модель RAV-4 HYBRID, 2020 року випуску, який належить ОСОБА_2 для задоволення вимог АТ «Ощадбанк» в загальному розмірі: 652 573, 40 гривень. Даний виконавчий напис з 05.07.2024 року перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця за виконавчим провадженням № 75468900, а ТЗ який є предметом застави щодо якого заявлено вимогу про поділ майна перебуває в розшуку.

Крім того, 11.07.2024 року Банком було подано позов до суду про стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі: 643 664, 83 гривні. Провадження у справі відкрито та триває.

З урахуванням викладеного представник позивача просить врахувати зазначені обставини при розгляді справи. До пояснень надано копії документів на які є посилання (а.с.13-25 том №2).

В судовому засіданні представник позивача адвокат Селезньов Олександр Вікторович позивні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача адвокат Юрченко Валентина Вікторівна зазначив, що відповідач позовні вимоги не визнає та заперечує щодо задоволення позову, вказав, що позов є необґрунтованим.

Представник третьої особи Кипаренко Н.Ю. зазначила, що позов не визнає в частині поділу транспортного засобу, зазначила, що повністю підтримує письмові пояснення щодо позову, оскільки ТЗ перебуває в розшуку щодо нього відкрито виконавче провадження про звернення стягнення, наявне провадження щодо стягнення боргу за кредитним договором, в солідарному порядку, всі вище вказані обставини є такими, що перешкоджають задоволенню позовних вимог, оскільки порушують права Банка.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, докази надані на підтвердження та спростування обставин позову в їх сукупності, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку щодо наявності підстав часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, звертаючись до суду з вищевказаним позов позивач зазначив, що сторони не дійшли згоди щодо поділу майна, а тому просить здійснити поділ майна набутого подружжям під час перебування у шлюбі та грошового зобов`язання.

Судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16.11.2023 року (справа № 523/11826) - шлюб зареєстрований 22 липня 2015року у Відділі ДРАЦС у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1017, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (а.с.59-60 том №1).

В період шлюбу, подружжям було придбано наступне майно:

Двокімнатна квартира у 2019 році за адресою: АДРЕСА_1 оформлена на ім`я Відповідача, що підтверджується довідкою №347444150 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

Із вищезгаданого витягу вбачається, що право власності за відповідачем на квартиру зареєстровано на підставі Договору купівлі-продажу, номер 2030, виданий 21.08.2019 р. видавник: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фадєєва Н.О. Розмір частки: 1/1. (а.с.61-62 том №1).

Також, автомобіль марки TOYOTA, модель RAV-4 HYBRID, 2020 року випуску, сірого кольору, VIN - НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 який був куплено за допомогою споживчого кредиту за договором №17/0610/20 від 27 жовтня 2020 року (Позичальник ОСОБА_1 , ОСОБА_6 ).

Так, відповідно до Договору про споживчий кредит № 17/0610/20 (для придбання транспортного засобу) від 27.10.2020 року укладений між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 встановлено:

- п.1.1.4 договір про споживчий кредит (для придбання ТЗ) укладений між банком та позичальником з усіма додатками та додатковими договорами до нього, у тому числі, що можуть бути в майбутньому.

- п.1.1.5 договір купівлі-продажу ТЗ Договір № ВПрА-0002/293 від 19.10.2020 року, укладений між Позичальником та майновим поручителем та продавцем.

- п.2.2. кредит надається в загальному розмірі 1 126 548, 00 гривень на строк 60 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 26.10.2025 року.

- п 2.3 кредит надається для придбання ТЗ за договором купівлі-пролажу (цільове призначення кредиту).

Порядок надання кредиту:

- п.3.2.1 банк здійснює надання кредиту одноразово в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника з подальшим перерахуванням кредитних коштів на поточний рахунок Продавця ТЗ ТОВ «ВіДі Пальміра».

Договір підписано представником Банку Волощук В.П. та позичальником ОСОБА_1 (а.с.123-128 том №1).

Також, встановлено, що між Банком та ОСОБА_2 було укладено Договір застави майна №19/0610/20 предметом якого є рухоме майно, а саме ТЗ, що має наступні характеристики: марки TOYOTA, модель RAV-4 HYBRID, тип легковий загальний, 2020 року випуску, сірого кольору, VIN - НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2487, придбаний за договором купівлі-продажу №ВПрА-0002/293 від 19.10.2020 року, укладений між Заставодавцем, Позичальником та продавцем транспортного засобу.

Пунктом 2.5 даного договору право власності Заставодавця на Майно підтверджується договором купівлі-продажу №ВПрА-0002/293 від 19.10.2020 року та свідоцтвом про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 , виданим 24.10.2020 року ТСЦ 5152.

Пунктом 2.6 даного договору договірна вартість предмету застави за погодженням Сторін становить 1 251 720 грн.

Пунктом 2.7 даного договору на період дії цього Договору Предмет застави залишається у володінні та користуванні Заставодавця.

Пунктом 2.8 даного договору ризик випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування Предмета застави несе Заставодавець.

Пунктом 2.9 даного договору записи про реєстрацію обтяження Предмета застави вносяться до Державного реєстру обтяжень рухомого майна після укладання цього Договору за рахунок Заставодавця (а.с.129-134 том №1).

Встановлено, що 27.10.2020 року між Банком та ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір поруки №20/0610/20 (а.с.135-140 том №1).

Так, відповідно до Договору купівлі-продажу № ВПрА-0002/293 від 19.10.2020 року ТОВ «ВіДі Пальміра» (Продавець) в особі ОСОБА_7 та ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір про наступне:

Продавець зобов`язаний передати у власність Покупця Товар в асортименті, кількості та по ціні, що погоджені Сторонами, а Покупець зобов`язаний прийняти Товар і сплатити його ціну згідно з умовами Договору.

Найменування товару: TOYOTA, модель RAV-4 HYBRID AWD I e CVT PREMIUM (JBL та Smart View Mirror) JTMDW3FVX0D085491

Колір сірий металік

Рік випуску 2020

Ціна без ПДВ станом на 19.10.2020 рік 1 043 100, 00 гривень

ПДВ -20% (грн) 208 620, 00

Ціна з ПДВ (грн) станом на 19.10.2020 рік 1 251 720, 00 грн

Сторони домовились, що ціна Товару є еквівалентною 44 137 доларів США. Курс української гривні до долара США, визначений відповідно до 3.3. Умов продажу, на момент укладення Договору становить 28, 36 грн за 1 долар США (а.с.141 том №1).

Відповідно до Додаткової угоди № 1 до Договору купівлі-продажу №ВПрА-002/293 від 19.10.2020 року сторони за взаємною згодою домовились: п.1.1 додати п.2.1 Договору та викласти його у наступній редакції, а саме: «2.1. Права власності на Товар переходить від Продавця до Покупця після сплати Покупцем першого внеску за Товар (авансового платежу), надання Продавцю оригіналу листа Кредитуючого банку про позитивне рішення щодо видачі Покупцеві кредиту для придбання ним Товару у Продавця. Сторони домовились про те, що Покупець до моменту повної оплати Продавцю вартості Товару за договором не вправі жодним чиним розпоряджатися Товаром, за винятком передачі Товару в заставу Кредитуючому банку з метою отримання кредиту для оплати за Договором». Договір підписано продавцем ТОВ «Віді Пальміра» та покупцем ОСОБА_2 (а.с.142 том №1).

Так, згідно Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (реєстрація змін) 30.04.2024 року реєстратором внесено зміни: договір застави майна, серія та номер 19/0610/20, виданий 27.10.2020 року видавник: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ламан А.І.

Тип змін: зміна обтяження - звернення стягнення - зареєстровано звернення стягнення 30.04.2024 року (а.с.143).

Отже, судом встановлено, що спірний автомобіль, який було придбано на підставі договору купівлі-продажу за кредитним договором станом на час розгляду справи є таким, на який звернуто стягнення Банком у зв`язку з порушенням сторонами договору умов його виконання.

Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З даного приводу суд зазначає, що Договір про споживчий кредит №17/0610/20 від 27.10.2020 року було укладено між Банком та відповідачем ОСОБА_1 а, відповідно до Договору купівлі продажу рухомого майна, покупцем автомобіля придбаного за рахунок коштів кредитного договору є відповідач ОСОБА_2 , а платником ОСОБА_1 .

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Верховний Суд у постанові по справі № 546/912/16-ц від 24 січня 2020р. зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Та якщо заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України).

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права та не потребує додаткового визнання.

При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя майно відбувається зміна режиму права спільної власності - зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на частки квартири АДРЕСА_2 підлягають задоволенню.

Представник відповідача зазначив, що позов не визнає, а відтак, суд вважає, що належним способом захисту порушених, невизнаних прав позивача буде визнання за позивачем права власності на частину вищезазначеного майна, що відповідатиме положенню ст.16 ЦК України, оскільки в інший спосіб розподіл спільної сумісної власності буде не можливим.

Щодо визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на частки на транспортний засіб TOYOTA, модель RAV-4 HYBRID 2020 року виписку, суд зазначає наступне.

Так, як встановлено матеріалами справи даний автомобіль було придбано на підставі Договору про споживчий кредит № 17/0610/20 від 27.10.2020 року.

Відповідно до Постанови про відкриття виконавчого провадження ВП№ 75468900 від 05.07.2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Цинєвим Віталієм Олександровичем, розглянуто заяву про примусове виконання виконавчого напису №1142 від 04.07.2024 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Іриною Миколаївною про звернення стягнення на транспортний засіб автомобіль марки TOYOTA, модель RAV-4 HYBRID рік випуску 2020, реєстраційний номер НОМЕР_2 , в рахунок погашення заборгованості за договором про споживчий кредит №17/0610/20 від 27.10.2020 року у розмірі: 584 806, 77 гривень за основним боргом, 58 66, 63 гривень процентів за користування кредитом та 9 000 гривень витрат за вчинення виконавчого напису, всього до стягнення 652 573, 40 гривень. Боржник: ОСОБА_2 (а.с.21 том 2).

Також, матеріалами справи встановлено, що постановою приватного виконавця від 05.07.2024 року ВП №75468900 оголошено в розшук ТЗ TOYOTA, модель RAV-4 HYBRID рік випуску 2020, реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.22 том №2).

Додатково, відповідно до Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 30.04.2024 року зареєстровано звернення стягнення. Документ підстава Договір застави майна (а.с.143).

За змістом ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

За змістом положень ст. 41 Конституції України, ст. ст. 179, 181, 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Положеннями ст. 41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Нормами ст.41 Конституції України, ст.328 ЦК України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.

Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, у тому числі й тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2-4 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 5 ст 19 ЗУ «Про виконавче провадження», боржник зобов`язаний: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЗУ «Про виконавче провадження», державні органи, органи місцевого самоврядування, нотаріуси, інші суб`єкти при здійсненні ними владних управлінських функцій відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, у разі звернення особи за вчиненням певної дії щодо майна, що належить боржнику, який внесений до Єдиного реєстру боржників, зобов`язані не пізніше наступного робочого дня повідомити про це зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця із зазначенням відомостей про майно, щодо якого звернулася така особа.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЗУ «Про виконавче провадження», укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувана за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним, крім випадків продажу у процесі приватизації майна, яке входить до складу єдиного майнового комплексу державного або комунального підприємства, внесеного до Єдиного реєстру боржників.

Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч. 2 та ч. 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу, визнання права власності в судовому порядку) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом» від 14.05.1992 №2343-XII); при неплатоспроможності банків (ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 №4452-VI); у виконавчому провадженні (ч. 4 ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII).

Водночас, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому та обставина, що правочини із третіми особами, за яким боржник відчужив майно, реально виконані, не виключає тієї обставини, що вони направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнані недійсними на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Фраудаторний правочин є джерелом набуття прав та обов`язків, що за своєю правовою природою є такими, що шкодять правам третіх осіб, які очікують легітимні наслідки за попереднім правочином.

У свою чергу рішення суду у разі задоволення позовних вимог є підставою для здійснення реєстрації права власності за позивачем, що фактично є аналогією фраудаторного правочину в контексті змін власника по відношенню до третіх осіб, які очікують легітимних наслідків.

З даного приводу суд зазначає, що позов подано до суду 03.04.2024 року, 30.04.2024 року зареєстровано звернення стягнення на предмет застави.

Застава є способом забезпечення зобов`язань. У силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (стаття 572 ЦК України та стаття 1 Закону України «Про заставу»).

Відповідно до частин першої, другої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі ліквідації юридичної особи заставодавця заставодержатель набуває право звернення стягнення на заставлене майно незалежно від настання строку виконання зобов`язання, забезпеченого заставою.

Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (частини перша, друга статті 590 ЦК України).

Відповідно до статті 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли в установленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги.

Зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом.

Таким чином, відповідно до вимог чинного законодавства України застава зберігає свою силу для нового власника майна за умови наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про обтяження, які внесені до такого реєстру перед відчуженням предмета застави.

У протилежному випадку набувач вважається добросовісним і набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.

Вказаний правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду України: від 03 квітня 2013 року у справі № 6-7цс13, від 19 листопада 2014 року у справі № 6-168цс14 та у постановах Верховного Суду: від 10 жовтня 2019 року у справі №463/3582/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 619/4033/18 та від 18 березня 2020 року у справі № 202/5584/18 (провадження № 61-18857св19).

Отже, в даному випадку судом встановлено, що станом на 30.04.2024 рік внесено відомості про звернення стягнення на предмет застави, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (а.с.143 том №1).

Судом при розгляді справи враховується обставина того, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)).

Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).

Суд зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Позивач звернувся до суду з метою поділу неподільної речі - автомобіля, що перебуває у спільній сумісній власності, бо набутий за час перебування у шлюбі з відповідачем.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, визначених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.ч. 5-6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положення ст.89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20).

«…Суди не врахували, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

За таких обставин, суди зробили неправильний висновок про задоволення позовних вимог. Тому судові рішення належить скасувати та в позові відмовити».

Саме такі висновки викладені в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2021 року у справі № 723/826/19 провадження № 61-8810св20.

Щодо визнання за позивачем та відповідачем 1/2 частки грошових зобов`язань за договором про споживчий кредит, суд зазначає наступне.

При вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі майна цього подружжя, суди повинні керуватись тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Постанова ВС від 30.06.2020 року у справі 638/18213/15-ц).

На підставі ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що боргове зобов`язання за договором про споживчий кредит було вчинено колишнім подружжям в інтересах сім`ї та за їх спільною згодою, що відповідно підтверджується письмовими доказами, а саме договором про споживчий кредит.

Постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року (справа № 638/18231/15-ц) встановлює: навіть після розірвання шлюбу боргові зобов`язання, виниклі під час шлюбу в інтересах сім`ї, лишаються спільними. Поділ майна не змінює цього, і подружжя відповідає солідарно.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що солідарна відповідальність за кредитним договором не спростовується автоматично фактом розірвання шлюбу. Якщо кредит був взятий в інтересах сім`ї, для придбання спільного майна або якщо обидва подружжя були співпозичальниками/поручителями, вони несуть спільну відповідальність незалежно від того, чи розлучилися вони чи перебувають у шлюбі.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання 1/2 частки боргу за договором про споживчий кредит задоволенню не підлягають.

Крім іншого, в контексті заявлених позовних вимог та відповідно до позиції відповідача, суд вважає за доцільне зазначити, що відповідачем взагалі не наведено обставин в чому оспорювались або заперечувались позовні вимоги щодо спільного боргу та наявності спільної сумісної власності, висловлювала лише незгода з поданим позовом.

Відповідачем не заперечувалось, що частки у спільній сумісній власності є рівними, а позивачем не доведено протилежного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦПК України).

Разом з цим, задовольнлячи позовні вимоги щодо поділу квартири по 1/2 за кожним із подружжя, суд виходить з того, що відповідач позов не визнала, а відтак, визнання за позивачем права власності на 1/2 квартири відповідати інтересам позивача та не призведе до порушення його прав в майбутньому.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і письмових пояснень, та визначені відповідно до них правовідносини, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в частині визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на частки квартири, в решти позовних вимог позов задоволенню не підлягає.

В силу положення ст. 141 ЦПК України судові витрати розподіляються між сторонами пропорційно задавленим позовним вимогам.

Позивачем сплачено судовий збір в сумі: 9 084,0 грн, суд задовольнив позов в частині визнання права власності на частку майна, тому з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір в розмірі: 5 996, 00 гривень.

Керуючись ст.ст. 12, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» про поділ спільного сумісного майна задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) право власності в порядку поділу спільного майна подружжя на 1/2 частки квартири АДРЕСА_2

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_5 ) право власності в порядку поділу спільного майна подружжя на 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 .

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) понесені судові витрат и у розмірі: 5 996, 00 гривень.

Решту судових витрат - віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 28.11.2025р.

Суддя О.М.Боков