Провадження № 22-ц/801/2236/2025, 22-ц/801/2237/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шаміна Ю. А.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 рокуСправа № 127/12050/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Берегового О. Ю., Панасюка О. С.,

за участю секретаря судового засідання Кулішко Б. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про стягнення грошових коштів, набутих у порядку спадкування за законом,

за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 серпня 2025 року та на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 вересня 2025 року, ухвалені у цій справі у м. Вінниці суддею цього суду Шаміною Ю.А., дата складання повного тексту судового рішення 05 вересня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, який обґрунтований тим, що 07.04.2023 року постановою державного виконавця було відкрите виконавче провадження ВП № 71505607 за виконавчим листом № 120/10798/22, виданим 09.03.2023 року, про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі ГУ ПФУ у Вінницькій області) на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 238 112, 86 грн та 11.12.2023 року відкрито виконавче провадження ВП №73560209 за виконавчим листом № 120/11399/23, виданим 17.11.2023 року, про стягнення з ГУ ПФУ у Вінницькій області на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 14 000 грн.

Однак, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина, яка складалась з квартири АДРЕСА_1 та пенсійних коштів в сумі 238 112, 86 грн, які нараховані йому за рішенням суду від 30.01.2023 року у справі №127/10798/22, та 14 000 грн, які нараховані померлому за рішенням суду від 25.09.2023 року у справі 120/1329/23. При цьому, спадкоємцем майна померлого є дружина ОСОБА_1 - позивач у справі.

03.10.2024 року ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду у справі № 120/10798/22 ОСОБА_1 як спадкоємцю майна померлого відмовлено у задоволенні заяви про заміну сторони стягувача у виконавчому листі у вказаній адміністративній справі та роз`яснено, що вимоги зобов`язального характеру, заявлені позивачем ( ОСОБА_2 ) та вирішені судом у цій справі, нерозривно пов`язані з особою спадкодавця і не допускають правонаступництва, а тому заміна сторони у виконавчому провадженні, у даному випадку, не є належним способом захисту прав. Крім того, у випадку подання заяви до ГУ ПФУ у Вінницькій області після спливу 6-місячного терміну з дня смерті ОСОБА_2 та подання заяви про бажання прийняти спадщину та отримання свідоцтва про право на спадщину такий спір має приватноправовий характер і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Після чого ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про отримання невиплаченої пенсії спадкодавця. Однак, 31.01.2025 року ГУ ПФУ у Вінницькій області надав відповідь, в якій повідомив, що питання виплати недоотриманої пенсії чоловіка буде вирішуватися виключно в судовому порядку.

У зв`язку з наведеним, позивач просила суд стягнути з ГУ ПФУ у Вінницькій області недоотриману пенсію в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 238 112, 86 грн, які нараховані йому за рішенням суду від 30.01.2023 року у справі №127/10798/22, та 14 000 грн, які нараховані померлому за рішенням суду від 25.09.2023 року у справі 120/1329/23, а також зобов`язати відповідача підготувати бюджетну пропозицію до бюджетної декларації з відповідним обґрунтуванням щодо обсягу бюджетних коштів необхідних для відшкодування на користь позивача вищезазначених коштів.

25.08.2025 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області вищевказаний позов задоволено частково. Стягнено з ГУ ПФУ у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 недоотримані пенсійні кошти, які входять до складу спадщини та належать ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 22.03.2025 року за номером в реєстрі нотаріальних дій 595, після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з листом Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 31.07.2024 року за № 0200-0505-8/733656 в сумі:

- 238 112, 86 грн відповідно до рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30.01.2023 року за позовом ОСОБА_2 у справі № 120/10798/22;

- 14 000 грн відповідно до рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 25.09.2023 року за позовом ОСОБА_2 у справі № 120/11329/23.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

08.09.2025 року додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області стягнено з ГУ ПФУ у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодившись із ухваленими рішеннями, представник ГУ ПФУ у Вінницькій області подав апеляційну скаргу, у якій просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що дана справа повинна була розглядатись в порядку адміністративного судочинства окружним адміністративним судом.

При цьому, апелянт вказує, що кошти, які нараховані на виконання рішень Вінницького окружного адміністративного суду у справі № 120/10798/22 та у справі № 120/11329/23, включено до реєстру судових рішень, який ведеться органами Пенсійного фонду України. Вказана заборгованість буде виплачена після виділення коштів на фінансування з Державного бюджету України, оскільки нормами статті 8 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлено, що виплата пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України. Власні кошти Пенсійного фонду України не включаються до складу Державного бюджету України, що передбачено статтею 72 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Спір у справі про стягнення заборгованості з виплати пенсії є тотожним спорам у справі № 120/10798/22 та у справі № 120/11329/23, які вже розглянуті Вінницьким окружним адміністративним судом, рішення набули законної сили та перебувають на стадії виконання. Незгода позивача з тим, як держава врегулювала ці правовідносини, не може слугувати переконливим аргументом щодо дій суб`єкта владних повноважень, як і не може бути підставою для того, щоб не виконувати, не дотримуватися приписів законодавства.

Також скаржник вказує, що вимоги позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу не можуть бути задоволені, оскільки дана справа відноситься до категорії справ незначної складності та її розгляд відбувався в порядку спрощеного провадження, без виклику сторін.

На адресу апеляційного суду від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В заперечення проти апеляційної скарги зазначає, що Вінницький окружний адміністративний суд у своїй ухвалі вже вказав, що спір між сторонами має приватноправовий характер і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

При цьому, наголошує, що від відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції заяви про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не надходило, а тому суд правильно стягнув такі витрати із відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, рішення суду в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, апеляційним судом не перевіряється, оскільки в цій частині не оскаржується.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції та додаткове судове рішення відповідають цим вимогам.

В ході розгляду справи встановлено, що 30.01.2023 року рішенням Вінницького окружного адміністративного суду позов ОСОБА_2 до ГУ ПФУ у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ у Вінницькій області щодо відмови у перерахунку пенсії ОСОБА_2 з 01.04.2019 року. Зобов`язано ГУ ПФУ у Вінницькій області з 01.04.2019 року перерахувати та виплачувати ОСОБА_2 пенсію, з урахуванням при обчисленні пенсії відповідно до вимог статей 43, 63 Закону України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 рку № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» розмірів основних та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, з урахуванням раніше виплачених сум пенсії (відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень).

07.04.2023 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сінгаєвською О.М. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 71505607 з примусового виконання виконавчого листа № 120/10798/22, виданого 09.03.2023 року Вінницьким окружним адміністративним судом, про зобов`язання ГУ ПФУ у Вінницькій області з 01.04.2019 року перерахувати та виплачувати ОСОБА_2 пенсію, з урахуванням раніше виплачених сум пенсії (а.с. 32).

25.09.2023 року рішенням Вінницького окружного адміністративного суду позов ОСОБА_2 до ГУ ПФУ у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ у Вінницькій області щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_2 щомісячної доплати до пенсії у розмірі 2000 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 року № 713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб». Зобов`язано ГУ ПФУ у Вінницькій області здійснити з 01.04.2023 року нарахування та виплату ОСОБА_2 щомісячної доплати до пенсії у розмірі 2000 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 № 713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб».

11.12.2023 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сінгаєвською О.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 73560209 з примусового виконання виконавчого листа № 120/11329/23, виданого 17.11.2023 року Вінницьким окружним адміністративним судом, про зобов`язання ГУ ПФУ у Вінницькій області здійснити з 01.04.2023 року нарахування та виплату ОСОБА_2 щомісячної доплати до пенсії у розмірі 2000 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 року № 713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб» (а.с. 36-37).

Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.11.2024 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Спадкоємцем майна ОСОБА_2 є його донька ОСОБА_1 . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається із права вимоги на нараховану заборгованість за позовами померлого до ГУ ПФУ у Вінницькій області відповідно до рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30.01.2023 року у справі № 120/10798/22 та рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 25.09.2023 року у справі № 120/11329/23 (а.с. 16).

03.10.2024 року ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду у справі № 120/10798/22 ОСОБА_1 як спадкоємцю майна померлого відмовлено у задоволенні заяви про заміну сторони стягувача у виконавчому листі у вказаній адміністративній справі та роз`яснено, що вимоги зобов`язального характеру, заявлені позивачем ( ОСОБА_2 ) та вирішені судом у цій справі, нерозривно пов`язані з особою спадкодавця і не допускають правонаступництва, а тому заміна сторони у виконавчому провадженні, у даному випадку, не є належним способом захисту прав. Крім того, у випадку подання заяви до ГУ ПФУ у Вінницькій області після спливу 6-місячного терміну з дня смерті ОСОБА_2 та подання заяви про бажання прийняти спадщину та отримання свідоцтва про право на спадщину такий спір має приватноправовий характер і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства (а.с. 24-26).

08.01.2025 року позивач направила відповідачу заяву про виплату грошових коштів на підставі рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30.01.2023 року у справі №120/10798/22 у розмірі 238 112, 86 грн та рішення Вінницького окружного адміністративного суду у справі № 120/11329/23 від 25.09.2023 року у розмірі 14 000 грн (а.с. 27-28).

31.01.2025 року листом ГУ ПФУ у Вінницькій області повідомлено ОСОБА_1 , що суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців та членів їх сімей і залишилися неодержаними на момент смерті пенсіонера, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам сім`ї, які належать до особі, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. При цьому, така виплата проводиться, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера (а.с. 29-30).

07.03.2025 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сінгаєвською О.М. прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження №73560455, а також постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №73560209 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 стягувача ОСОБА_2 (а.с. 35, 40).

Під час ухвалення рішення суд першої інстанції враховував, що за життя ОСОБА_2 за рішеннями суду, що набрали законної сили, набув право на отримання ним пенсійних виплат, а оскільки позивач успадкувала належні спадкодавцю суми пенсії відповідно до положень ст. 1227 ЦК України, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача сум невиплачених пенсій є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Ухвалюючи додаткове судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що витрати понесені позивачем на професійну правничу допомогу, пов`язані із розглядом цієї справи є фактичними, відповідають обсягу наданих послуг та виконаних робіт, неминучими (у зв`язку із виконанням умов договору про правову допомогу), розмір останніх є обґрунтованим та пропорційним до предмету спору, докази про їх неспівмірність відсутні, відповідачем клопотання про їх неспівмірність не заявлялося, а тому суд вважав за можливе розподілити їх між сторонами.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

На підставі частин 1-3 статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.

Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну.

У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

За змістом статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Статтею 1227 ЦК України передбачено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

З огляду на положення статей 1218, 1219, 1227 ЦК України спадщиною є сукупність прав та обов`язків, які в разі смерті фізичної особи (спадкодавця) переходять від нього до інших осіб (спадкоємців). Об`єктом спадкування можуть бути лише права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент його смерті. Право на спадщину переходить лише до спадкоємців, які прийняли спадщину в установленому порядку.

Положення частини 3 статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статті 1227 ЦК України узгоджуються з положеннями частини 1 статті 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення», де вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності входять до складу спадщини.

Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23.09.2020 року у справі № 428/6685/19.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14.02.2022 року у справі № 243/13575/19 зазначив, що тлумачення статті 1227 ЦК України доводить, що:

- цією правовою нормою встановлено сингулярне правонаступництво членів сім`ї спадкодавця на отримання належних йому та не отриманих ним за життя грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат. Указані суми включаються до складу спадщини лише у разі відсутності у спадкодавця членів сім`ї чи їх відмови від права на отримання вказаних сум. Специфіка правонаступництва прав на отримання сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат обґрунтовується необхідністю: а) створення умов для охорони майнових інтересів членів сім`ї спадкодавця в разі, коли вони не є його спадкоємцями; б) забезпечення можливості реалізації права на одержання членами сім`ї спадкодавця належних йому грошових коштів без дотримання передбаченої ЦК України процедури оформлення спадщини;

- право на одержання грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат виникає у членів сім`ї спадкодавця внаслідок вказівки закону (стаття 1227 ЦК України) та додаткового юридичного факту - смерті спадкодавця. Окрім цього, звичайно, необхідно, щоб спадкодавець не реалізував належне йому право на отримання певних сум. Причини, через які ці суми не були отримані, можуть бути різноманітними, але закон не надає їм юридичного значення. Моментом, з якого виникатимуть права на отримання виплат, буде момент смерті спадкодавця. Законодавець не вказує, що перехід права на отримання цих сум є спадкуванням, а члени сім`ї - спадкоємцями. Це має важливе значення, оскільки дозволяє зробити висновок, що на набуття права на одержання грошових сум відповідно до статті 1227 ЦК України не поширюються норми про спадкування за заповітом або законом, зокрема, щодо усунення від спадкування (стаття 1224 ЦК України), прийняття, строків прийняття та оформлення спадщини, врахування цих сум при визначенні розміру обов`язкової частки (стаття 1241 ЦК України), задоволення вимог кредиторів (стаття 1281 ЦК України). Відповідно, при включенні зазначених прав до складу спадщини їх спадкування має відбуватися за правилами, встановленими для спадкування за заповітом або законом;

- право на перерахунок певних виплат, яке мав винятково спадкодавець, що був їх одержувачем, оскільки така можливість пов`язана з його суб`єктивним правом (зокрема право на страхові виплати). Саме тому у членів сім`ї спадкодавця або ж у спадкоємців не виникає права вимагати перерахунку відповідних сум. Теж саме стосується і випадку вимагати призначення тієї чи іншої виплати. Тому потрібно відмежовувати ситуації при застосуванні положень статті 1217 ЦК України, за яких члени сім`ї чи спадкоємці вимагають перерахунку чи призначення певних виплат, та випадки, за яких спадкодавцю неправомірно припиняють ті чи інші виплати.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що позивач має право на спадкове майно - недоотриману спадкодавцем за життя пенсію, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в цій частині, у зв`язку з незаконним перешкоджанням відповідачем реалізації її права, як спадкоємця за законом, на отримання належного їй спадкового майна.

При цьому, апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про те, що виплата суми недоотриманої пенсії мала бути виконана в порядку черговості надходження коштів до фонду, оскільки невиконання рішення суду, яке ухвалено за життя спадкодавця, про зобов`язання пенсійного фонду здійснити перерахунок та виплату спадкодавцю пенсії, не позбавляє можливості спадкувати право на отримання грошових сум пенсії. У розумінні положень статті 1227 ЦК України ці суми вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю.

Крім того, посилання апелянта на те, що дана справа повинна була розглядатись в порядку адміністративного судочинства окружним адміністративним судом, апеляційний суд вважає необґрунтованим, з огляду на наступне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як визначено п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 19 КАС встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

При цьому, у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 826/2840/17 зазначено, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

У свою чергу приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право майнового або особистого характеру на конкретний об`єкт цивільних правовідносин, яке має існувати на час звернення до суду, а, по-друге, суб`єктний склад такого спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, суду необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

Так з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ у Вінницькій області як спадкоємець, а не як член сім`є померлого, а тому сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою, у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

У цій справі предметом позову є майнова вимога позивача стягнути з відповідача на його користь грошові кошти, а саме пенсійні виплати, які нараховані, але не виплачені спадкодавцю. Таким чином, спір має приватноправовий характер і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, що, в свою чергу, не дає підстав для висновку про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 25.08.2025 року - без змін.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо необґрунтованості додаткового рішення суду першої інстанції від 08.09.2025 року, то апеляційний суд вказує на таке.

Відповідно до положень п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення, або судом не вирішено питання про судові витрати.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 15 ЦПК України.

Стаття 137 ЦПК України визначає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.06.2018 року в справі № 826/1216/16.

Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10.11.2022 року у справі № 329/766/18.

Так, 28.08.2025 року на адресу суду першої інстанції від ОСОБА_1 надійшла заява про ухвалення додаткового судового рішення, в якій просила стягнути із відповідача на її користь витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн (а.с. 76-78).

Як свідчать матеріали справи, відповідно до договору № 1 від 09.01.2025 року про надання правової допомоги професійну правничу допомогу позивачу ОСОБА_1 в суді першої інстанції надавала адвокат Чуприна О.М. (а.с. 79-80).

У п. 3.1, 3.5 вказаного договору про надання правничої допомоги № 1 від 09.01.2025 року сторони погодили, що сума оплати за дорученням з надання правничої допомоги визначається за погодженням сторін до виконання доручення. Оплата наданих адвокатом послуг за даним договором складається з авансового платежу та оплати наданих послуг за участь у судових засіданнях. Авансовий платіж вноситься в момент укладення угоди або на протязі місяця частками, за умови надання згоди адвокатом, оплата за участь в судовому засіданні вноситься після закінчення кожного судового засідання. Оплата наданих послуг становить 1 500 грн за годину праці адвоката.

На підтвердження понесених Шустовою О.О. витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції вона надала суду акт виконаних та прийнятих робіт з надання правничої допомоги Шустовій О.О. у даній справі, відповідно до якого адвокат надала, зокрема, такі послуги: надання консультацій; вивчення документів для визначення порядку надання правничої допомоги; виготовлення заяви до ГУ ПФУ у Вінницькій області; виготовлення позовної заяви; участь у судових засіданнях.

Крім того, на підтвердження оплати наданих послуг надано розрахунок суми судових витрат з надання правничої допомоги у даній справі (а.с. 82), з якого вбачається, що на виконання робіт витрачено 14 годин, за взаємною згодою сторін ОСОБА_1 здійснено оплату послуг на суму 20 000 грн, що також підтверджується квитанцію до прибуткового касового ордера № 2 від 20.05.2025 року (а.с. 81а).

Згідно із ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 5 ст. 137 ЦПК України передбачено, що суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач не заявляв клопотання про зменшення розміру таких витрат, хоча не був позбавлений такої можливості, відтак він не довів того, що заявлений позивачем розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт з ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги заявника про відшкодування витрат на правничу допомогу є законними і обґрунтованими, доведеними належним доказами, відтак доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу, а тому додаткове рішення суду першої інстанції від 08.09.2025 року належить залишити без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати, понесені скаржником, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за його рахунок.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 серпня 2025 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 вересня 2025 року без змін.

Понесені скаржником, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, судові витрати залишити за ним.

Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: О. Ю. Береговий

О. С. Панасюк