ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 345/5811/23

провадження № 61-9487св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа -Служба у справах дітей Калуської міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2024 року у складі судді Юрчака Л. Б. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 червня 2025 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Бойчука І. В., Пнівчук О. В.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Калуської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначила, що:

вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 21 серпня 1999 року;

у шлюбі в них народилося троє дочок: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

спільне життя з відповідачем не склалося. Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2020 року шлюб між ними розірвано;

з моменту розлучення відповідач практично не бачив дітей, оскільки має іншу сім`ю та проживає у м. Одеса. Крім того, відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків, не бере будь-якої участі у вихованні дітей, не цікавиться їхнім життям, усі питання щодо виховання дітей вона виконує самостійно;

у січні 2023 року виконавчою службою були виявлені факти підробки квитанцій про сплату ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей впродовж 2021-2022 років, а 09 червня 2023 року винесено вирок відносно відповідача щодо зазначених дій. Отже, відповідач відмовився й від свого обов`язку утримувати неповнолітню дочку ОСОБА_6 , аліменти платить не регулярно;

відмова у наданні висновку комісії про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої доньки є незаконною та такою, що суперечить інтересам дитини. Водночас, на її думку, позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої доньки повно і всебічно забезпечить права та законні інтереси дитини.

Враховуючи наведене, позивач просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо дочки ОСОБА_6 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2024 року узадоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Калуської міської ради, про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що:

зараз дитина проживає з матір`ю, де їй створено належні житлово-побутові умови для проживання;

відповідач заперечує проти позбавлення батьківських прав та хоче брати участь у її житті, мати можливість бачитись з дочкою, що підтверджує небайдуже ставлення батька;

судом не встановлено обставин, які б однозначно свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка залишилася проживати з матір`ю. Та обставина, що на час розгляду справи вихованням та розвитком дитини займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо та умисно нехтує батьківськими обов`язками;

з матеріалів справи вбачається, що відповідач дійсно не в повній мірі виконував свої батьківські обов`язки відносно дочки ОСОБА_7 , зокрема, періодично невчасно сплачував аліменти, однак, на даний час заборгованості по сплаті аліментів не має, а весь борг, який виник за 2023 рік, виплатив позивачу. Відсутність належної участі відповідача в зустрічах із дочкою та у її вихованні протягом останнього часу пов`язана із припиненням сімейних відносин з матір`ю дитини, погіршення відносин з нею, створення відповідачем іншої сім`ї;

крім того комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Калуської міської ради від 06 вересня 2023 року вирішила відмовити у наданні висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на особу;

таким чином, проаналізувавши детально дійсні обставини справи, суд зробив висновок, що в матеріалах справи відсутні об`єктивні та безсумнівні докази свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками стосовно дочки ОСОБА_7 ;

враховуючи, що позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, суд приходить до висновку про необхідність, не позбавляючи відповідача батьківських прав, попередити його про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків.

Короткий зміст судових рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 27 лютого 2024 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 02 квітня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 червня 2024 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення позивача чи її представника про дату, час і місце судового засідання, призначеного на 13 червня 2024 року, у якому апеляційний суд ухвалив оскаржену постанову, зокрема, доказів направлення їм судових повісток засобами поштового зв`язку та, як наслідок, їх отримання (вручення). Наявна у справі довідка про доставку позивачу повідомлення у додаток «VIBER» за номером телефону НОМЕР_1 про призначений на 13 червня 2024 року розгляд справи, не є належним повідомленням, оскільки у суду апеляційної інстанції не було передумов, передбачених частинами дев`ятою, тринадцятою статті 128 ЦПК, для застосування такого способу сповіщення учасника справи про судовий розгляд, адже у матеріалах справи немає відповідних заяв позивача чи її представника про виклик їх до суду за допомогою засобів мобільного зв`язку. Те, що позивач дізналася про судове засідання, не впливає на висновок щодо неналежності повідомлення її у додатку «VIBER» на телефонний номер без відповідної заяви цього учасника справи. Суд апеляційної інстанції на зазначені вимоги закону та практику їх застосування уваги не звернув, розглянув справу, призначену на 13 червня 2024 року, за відсутності позивача, щодо якої немає відомостей про належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Короткий зміст оскарженої постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2024 року залишене без змін.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог та враховує пояснення неповнолітньої ОСОБА_7 , яка була допитана апеляційним судом в якості свідка та вказала на те, що між батьками існує тривалий конфлікт і вона би хотіла, щоб батьки вирішили його самостійно, без її участі. Вона хоче дистанціюватися від цього, оскільки це їх питання. Розірвання шлюбу між батьками негативно вплинуло на неї, а також її особливо зачепили слова батька про те, що вона була елементом, який утримував їх шлюб. Не зважаючи на це, вона з ним спілкується, але рідко, більше по телефону. Не проти спілкуватися із батьком в подальшому. Хоче, щоб при спілкуванні він не тиснув на неї психологічно, оскільки це негативно на неї впливає, проте не бажає, щоб батько був позбавлений щодо неї батьківських прав;

наведені пояснення беззаперечно вказують на те, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не відповідатиме інтересам дитини, які є пріоритетними у спірних правовідносинах та які були враховані органом опіки та піклування при наданні висновку про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав;

доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не взяв до уваги акт потреб сім`ї, в якому зазначено, що через конфлікти між батьками у ОСОБА_7 погіршився стан здоров`я та вона не бажає спілкуватися з батьком, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони повністю спростовуються поясненнями, наданими ОСОБА_7 у судовому засіданні та вкотре підтверджують непорозуміння між батьками, які не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, так як в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків. Більше, обставин, які би могли свідчити про наявність загрози для неповнолітньої ОСОБА_7 , її здоров`ю та розвитку з боку батька, судом не встановлено, як і не встановлено будь-яких інших фактів, які могли б виправдати позбавлення батька батьківських прав;

апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про безпідставне неврахування судом першої інстанції того факту, що ОСОБА_2 вже майже п`ять років не бере жодної участі у вихованні дитини, його поведінка є такою, що несе загрозу її нормальному розвитку. Так, відповідач у судовому засіданні не заперечив, що певний час не спілкувався та не бачився із дочкою через відсутність взаєморозуміння з колишньою дружиною, мав заборгованість по сплаті аліментів, яка в подальшому була погашена ним. На думку апеляційного суду, вказані обставини не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Недостатня участь у вихованні та утриманні, в даному випадку, не є підставою для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Однак, як правильно зазначив суд першої інстанції, це є підставою для попередження відповідача про покращення відношення до виконання батьківських обов`язків. Крім того, на час розгляду справи апеляційним судом встановлено, що відносини між відповідачем та дочкою покращилися, вони час від часу спілкуються в телефонному режимі, батько приїжджав на випускний у школі до дочки, що вкотре спростовує недоцільність застосування судом крайнього заходу впливу до відповідача.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У липні 2025 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_3 , в якій просила скасувати постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 червня 2025 року та рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2024 року, ухвалити нову постанову по суті справи, якою позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суд першої інстанції не дослідив зібрані у справі докази, які підтверджують свідоме ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, апеляційний суд лише частково усунув зазначені порушення закону при ухваленні постанови по суті справи під час її апеляційного перегляду;

суди не надали належної оцінки тим фактам і обставинам, що відповідач не виконує належним чином свої батьківські обов`язки стосовно дочки ОСОБА_6 , оскільки він тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не займається її навчанням, підготовкою до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення;

суди необґрунтовано не взяли до уваги висновок комплексного психологічного дослідження ОСОБА_7 , де зазначено, що батько дитини - ОСОБА_2 систематично вчиняє домашнє насильство психологічного та економічного характеру щодо матері дитини - ОСОБА_1 у присутності неповнолітньої ОСОБА_6 , що вкрай негативно впливає на емоційновольову сферу неповнолітньої ОСОБА_6 ;

при розгляді справи суди не звернули належної уваги на наявність причинного зв`язку між поведінкою батька і тим, що на даний час дівчинка проявляє замкнутість, тривожність, неспокій, порушення сну та погіршення успішності у навчальних досягненнях, через що й ухвалено рішення всупереч інтересам дитини, хоча мотивовані такі рішення тим, що саме в інтересах дитини буде відмова у позові та збереження зв`язків дочки з батьком;

суди дійшли необґрунтованого висновку, про те, що в матеріалах справи відсутні об`єктивні та безумовні докази свідомого нехтування відповідачем своїх батьківських обов`язків стосовно дочки ОСОБА_8 , хоча докази такого нехтування в матеріалах справи знайшли своє підтвердження. Достатнім підтвердженням такому є вже той факт, що спілкування дитини з батьком замість позитивних емоцій має наслідком її тривожний стан, замкнутість та інші негативні прояви, що підтверджується результатом її обстеження у психіатра, та й взагалі, самим зверненням дитини за психіатричною допомогою у зв`язку з негативним впливом на неї з боку батька;

судом першої інстанції відмовлено у задоволенні клопотання щодо допиту в судовому засіданні ОСОБА_8 , чим порушено норми матеріального права, що, у свою чергу, унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Судом апеляційної інстанції при розгляді даної справи, вказані порушення норм права не виправлені, за винятком того, що все ж була допитана неповнолітня ОСОБА_6 , проте, допит було припинено, саме тоді, коли дитина почала давати свідчення не на користь відповідача. Окрім того, під час допиту ОСОБА_8 , їй судом ставились навідні питання, завдяки чому були отримані відповіді, які не відображають фактичних обставин справи та призводять до можливості маніпуляцій, що, з рештою, було й зроблено судом, адже висновок про заперечення дитиною щодо позбавлення батьківських прав її батька судом зроблено безпідставно. Так само безпідставно зроблено й висновок про спростування свідком ОСОБА_7 у своїх поясненнях твердження, надані в акті потреб сім`ї, в якому зазначено, що через конфлікти між батьками у ОСОБА_7 погіршився стан здоров`я та вона не бажає спілкуватися з батьком;

судом апеляційної інстанції не прийнято до уваги той факт, що насправді у справі відсутній висновок комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Калуської міської ради щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки рішення комісії не було через утримання більшості її членів від голосування. Наявне у справі повідомлення від 07 вересня 2023 року за своїм змістом не є висновком. Окрім того, надана суду інформація є неповною, оскільки в такому повідомленні не було відображено хід попередніх засідань комісії, на одному з яких, а саме: 07 червня 2023 року, заслуховували дитину. Хоча в матеріалах даної справи і були названі вище протоколи засідань комісії, та суд їх взагалі не врахував, тобто, ані взяв до уваги, ані відхилив, як такі, що спростовані іншими доказами. У свою чергу, таке ігнорування судами наданих до справи доказів має наслідком грубе порушення процесуального права, яке призвело до постановлення судами першої та апеляційної інстанцій незаконних рішень;

судами не враховано висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постанові від 21 липня 2021 року справі № 202/7712/18, де саме відображено правову позицію суду у подібних правовідносинах.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У жовтні 2025 року від ОСОБА_2 до Верховного Суду надійшов відзив, в якому він просив у задоволенні касаційної скарги відмовити, оскаржені судові рішення залишити без змін.

Відзив на касаційну скаргу обґрунтований тим, що:

суди першої та апеляційної інстанцій повно, всебічно та об`єктивно дослідили всі обставини справи;

доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з прийнятими рішеннями, викладення власного бачення у питанні застосування норм права, є проханням про повторний перегляд справи та переоцінку встановлених судами обставин;

він постійно спілкується з донькою, ніяких відхилень у психологічному характері, депресивних реакцій та іншого, які описує позивач, у дитини не має, вона цілком здорова, впевнена в собі дівчина. Дитина повністю відійшла від судового процесу, намагається жити своїм життям, навчається, заводить друзів, проживає окремо від позивача. Крім особистих цілей позивача цей процес нікому користі не приносить, а їх відносини з донькою зіпсувати він не зможе незалежно від прийнятих рішень та спроб позивача.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 345/5811/23 та витребувано справу з суду першої інстанції.

У жовтні 2025 року матеріали справи № 345/5811/23 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 19 вересня 2025 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року справі № 202/7712/18 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що:

батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

рішенням Калуського міськрайонного суду від 12 червня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний;

відповідно до витягу з протоколу № 11 засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Калуської міської ради від 06 вересня 2023 року вирішено відмовити у наданні висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на особу;

з акта оцінки потреб сім`ї, складеного фахівцем Калуського міського центру соціальних служб у період з 14 липня 2023 року по 17 липня 2023 року, встановлено, що через конфлікти в сім`ї у ОСОБА_7 погіршився стан здоров`я. Дівчинка проявляє замкнутість, пригніченість, а також виявляє страх і тривожність. Дівчина не бажає спілкуватися з батьком, а також з бабусею ОСОБА_9 . 11 липня 2023 року ОСОБА_1 ходила в поліцію та написала заяву щодо своєї свекрухи, яка вчиняє систематичне домашнє насильство психологічного характеру;

згідно з відомостями комплексного психологічного дослідження ОСОБА_7 , складеного практичним психологом Калуського міського центру соціальних служб, батько дитини - ОСОБА_2 та бабуся ОСОБА_10 систематично вчиняють домашнє насильство (психологічного та економічного характеру) щодо матері дитини - ОСОБА_1 у присутності неповнолітньої ОСОБА_6 . Ситуація в сім`ї негативно впливає на емоційно-вольову сферу неповнолітньої, дівчинка проявляє замкнутість, тривожність, неспокій, порушення сну та погіршення успішності у навчальних досягненнях. Рекомендовано: психотерапевтичну роботу з психологом для усунення тривожності і замкнутості. Нормалізувати середовище для зниження відчуття депресивних станів. Надати психологічний захист для повернення базового відчуття безпеки;

згідно з довідкою лікаря-психолога, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 03 квітня 2023 року вперше звернулася за амбулаторною допомогою лікаря-психіатра дитячого, КНП «Калуський міський центр первинної медико-санітарної допомоги Калуської міської ради» ДКДВ, та в подальшому зверталася ще декілька разів;

згідно з відомостями, наданими лікарем психіатром дитячим КНП «Калуський міський центр первинної медико-санітарної допомоги Калуської міської ради» ДКДВ, загальні симптоми та скарги турбують ОСОБА_7 близько пів року. Вона перебуває уже декілька років в постійному стресі через розлучення батьків. У зв`язку з образою на батька, вона відмовляється спілкуватися з ним.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).

Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: припинення правовідношення, а також його анулювання (частина друга статті 18 СК України).

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) вказано, що: «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки, позивачем не надано. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що: «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 (провадження № 61-12112сво22) зроблено висновок, що «у частинах четвертій, шостій статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Тлумачення змісту зазначених приписів Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок. Передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органуопіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такийвисновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклуванння відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органуопіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо».

Під час розгляду судом та/або органом опіки та піклування спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду, обов`язково беруться до уваги факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності (частина четверта статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Касаційний суд вже неодноразово звертав увагу, що законодавець поклав на суд обов`язок при вирішенні спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду враховувати як факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини, так і за присутності дитини. Тобто, у разі посилання учасників сімейного спору на факти вчинення одним із учасників домашнього насильства обов`язково слід перевіряти чи відбувалося домашнє насильство щодо дитини або за її присутності. Зазначені обставини слід також перевіряти при вирішенні питання про забезпечення позову у справах про визначення місця проживання дитини (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 червня 2022 року в справі № 753/23626/17 (провадження № 61-15474св21), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року в справі № 757/33742/19-ц (провадження № 61-21029св21), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2023 року в справі № 127/20368/21 (провадження № 61-10159св23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 липня 2025 року у справі № 306/2788/23 (провадження № 61-4710св25)).

У мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема, фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику (пункти 1-3 частини четвертої статті 265 ЦПК України).

Постанова суду апеляційної інстанції складається з, зокрема, мотивувальної частини із зазначенням: мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу (підпункт в пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України).

Касаційний суд зауважує, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року в справі № 501/1672/22 (провадження № 61-16084св23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21 (провадження № 61-14938св23)).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

позивач звернулася з позовом про позбавлення батьківських прав. Позов обґрунтовувала тим, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків, не бере будь-якої участі у вихованні дітей, не цікавиться їхнім життям, усі питання щодо виховання дітей вона виконує самостійно;

суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вважав, що відповідач заперечує проти позбавлення батьківських прав та хоче брати участь у її житті, мати можливість бачитись з дочкою, що підтверджує небайдуже ставлення батька, судом не встановлено обставин, які б однозначно свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини;

в апеляційній скарзі позивач зазначала, що суд не взяв до уваги комплексно-психологічне дослідження ОСОБА_8 , яким встановлено, що батько дитини та бабуся систематично вчиняють домашнє насильсто (психологічного та економічного характеру) щодо матері дитини ОСОБА_1 у присутності неповнолітньої. Крім того, орган опіки та піклування повинен був надати письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, натомість надано було інформацію від 07 вересня 2023 року, яку суд першої інстанції розцінив як висновок, відповідно до якої члени комісії прийняли рішення відмовити у наданні висновку про доцільність позбавлення батьківських прав (а. с. 113-115);

апеляційний суд, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відмову в позбавленні відповідача батьківських прав, не мотивував належним чином відхилення зазначених доводів, не перевірив чи відбувалося домашнє насильство щодо дитини або за її присутності, що є обов`язком суду при вирішенні спорів щодо позбавлення батьківських прав; залишив поза увагою, що у матеріалах справи відсутній висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору.

За таких обставин апеляційний суд зробив передчасний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції. Тому постанову апеляційного суду слід скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 червня 2025 року скасувати, справу передати но новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 12 червня 2025 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко