справа № 631/1006/25
провадження № 2-н/631/114/25
У Х В А Л А

про відмову у видачі судового наказу

01 грудня 2025 року селище Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі судді Трояновської Т. М., розглянувши заяву ОБ`ЄДНАННЯ СПІВЛАСНИКІВ БАГАТОКВАРТИРНОГО БУДИНКУ «ПАЛЯНИЦЯ» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за оплату послуг з утримання будинків та споруд та прибудинкових території, електропостачання, холодного водопостачання та водовідведення, теплопостачання в сумі 9691 гривня 92 копійки та судового збору в сумі 302 гривні 80 копійок,

В С Т А Н О В И В:

До Нововодолазького районного суду Харківської області надійшла заява голови правління ОБ`ЄДНАННЯ СПІВЛАСНИКІВ БАГАТОКВАРТИРНОГО БУДИНКУ «ПАЛЯНИЦЯ» Мавліханова Даміра Хафісовича про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборгованості за оплату послуг з утримання будинків та споруд та прибудинкових території, електропостачання, холодного водопостачання та водовідведення, теплопостачання за період з 01 липня 2025 року по 31 липня 2025 року в сумі 9691 гривня 92 копійки та судового збору в сумі 302 гривні 80 копійок, за адресою: АДРЕСА_1 .

В заяві зазначено адресу реєстрації місця проживання боржника ОСОБА_1 як АДРЕСА_2 .

Відповідно до частини 5 статті 165 Цивільного процесуального кодексу України у разі якщо боржником у заяві про видачу судового наказу вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суддя не пізніше двох днів з дня надходження такої заяви, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, який має офіційну електронну адресу, звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - боржника.

З метою отримання інформації щодо місця реєстрації (проживання) боржника у відповідності до частини 5 статті 165 Цивільного процесуального кодексу України, судом було зроблено запит до Центру надання адміністративних послуг Нововодолазької селищної ради Харківського району Харківської області.

Відповідно до повідомлення Центру надання адміністративних послуг Нововодолазької селищної ради Харківського району Харківської області, що надійшло на адресу суду 01 грудня 2025 року та зареєстроване за вхідним № 7561/25-вх., встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відтак, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи та всі фактичні данні, які мають значення для вирішення питання про видачу судового наказу або про відмову у його видачі, перевіривши їх письмовими доказами, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, суддя вважає, що у видачі судового наказу слід відмовити з огляду на таке.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04 листопада 1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У статті 55 Основного Закону України проголошено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Зміст цього права полягає у тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Отже, звернення особи до суду є її абсолютним правом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Одночасно із цим правилами прецедентної практики Європейського суду з прав людини передбачено, що кожна держава учасниця Конвенції, реалізуючи пункт 1 її статті 6 щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Відтак, незважаючи на те, що звернення особи до суду є її абсолютним правом, однак воно повинно ґрунтуватись на приписах матеріального та процесуального законів.

Так, наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Приписами частини 3 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України визначене, що наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Зі змісту наведеної норми слідує, що суть наказаного провадження полягає в тому, що вимоги заявника мають бути безспірними, обґрунтованими та відповідати положенням цивільного процесуального законодавства в частині вимог до заяви про видачу судового наказу.

В силу своєї специфіки наказне провадження передбачає спрощене, швидке вирішення питання, із яким звернувся до суду заявник, що, втім, врівноважується вимогами до форми і порядку такого звернення. Саме дотримання формалізованої процедури звернення особи з заявою про видачу судового наказу уможливлює вирішення в наказному провадженні відповідної заяви по суті. Специфіка наказного провадження в межах цивільного процесуального закону, який, власне, передбачає сукупність обов`язкових формалізованих процедур, що забезпечують законний розгляд цивільних справ, відображена у Розділі ІІ Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 160 Цивільного процесуального кодексу України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

У пункті 3 частини 1 статті 161 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, нарахованих заявником на суму заборгованості тощо.

Положення статтей 162 та 163 Цивільного процесуального кодексу України визначають вимоги до форми та змісту заяви про видачу судового наказу, а також те, що її слід подавати до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Отже, з огляду на чинне законодавство України підсудність це розмежування компетенції між окремими ланками судової системи і між судами однієї ланки щодо розгляду і вирішення підвідомчих їм цивільних справ.

Тобто, підсудність визначає компетенцію конкретних судів всередині судової системи щодо розгляду й вирішення конкретних цивільних справ.

Зокрема, підсудність поділяється на види, серед яких виокремлено: функціональну, родову та територіальну підсудності.

Під територіальною підсудністю розуміється компетенція щодо розгляду підвідомчих судам справ між однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їхня діяльність.

Положеннями чинного цивільного процесуального законодавства України визначені правила територіальної юрисдикції (підсудності) цивільних справ, яка поділяється на: підсудність справ, у яких однією зі сторін є суд або суддя; підсудність справ за місцем проживання або місцезнаходженням відповідача; підсудність справ за вибором позивача; підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами; виключну підсудність.

Відтак, правилом частини 1 статті 27 Цивільного процесуального кодексу України встановлені загальні правила територіальної підсудності, відповідно до яких позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачене законом.

Приписом статті 28 зазначеного кодифікованого акту обумовлені підстави, за наявності яких позивач має право вибору суду, до якого він має звернутись із своїм позовом, проте вибрати територіально позивач може лише той суд, який передбачений цієї нормою процесуального права й перелік зазначених підстав є вичерпним.

Втім, статтею 30 цивільного процесуального кодифікованого закону України визначені випадки виключної підсудності, яка превалює над іншими й вважається особливою, оскільки нею передбачений вичерпний перелік цивільних справ, які з урахуванням їх природи пред`являються до певного, передбаченого цивільним процесуальним законодавством, суду.

Зокрема, частиною 2 вказаної статті імперативно унормовано положення, відповідно до якого позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

При цьому вжите у статті 162 Цивільного процесуального кодексу України словосполучення «за загальними правилами підсудності» треба розуміти як право заявника, у випадках, визначених Цивільним процесуальним кодексом України, звернутись до суду із заявою із застосуванням правил статтей 27, 28 та 30 Цивільного процесуального кодифікованого закону України, оскільки «загальні правила підсудності» не слід ототожнювати із «загальною підсудністю», що визначена у статті 27 Цивільного процесуального кодексу України.

В даному випадку при зверненні до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за оплату послуг з утримання будинків та споруд та прибудинкових території, електропостачання, холодного водопостачання та водовідведення, теплопостачання ОБ`ЄДНАННЯ СПІВЛАСНИКІВ БАГАТОКВАРТИРНОГО БУДИНКУ «ПАЛЯНИЦЯ» керувалось правилами загальної підсудності, оскільки боржник, ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом із тим, як убачається з матеріалів заяви, предметом поданої ОБ`ЄДНАННЯМ СПІВЛАСНИКІВ БАГАТОКВАРТИРНОГО БУДИНКУ «ПАЛЯНИЦЯ» заяви є стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за оплату послуг з утримання будинків та споруд та прибудинкових території, електропостачання, холодного водопостачання та водовідведення, теплопостачання, що надається за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер витягу 370808522, сформований 21 березня 2024 року, квартира АДРЕСА_3 , на праві приватної власності із розміром часток 1/1 належить ОСОБА_1 .

Відповідно до положень частини 1 статті 30 Цивільного процесуального кодексу України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності.

Виключна підсудність правило, відповідно до якого справа має бути розглянута тільки певним цивільним судом. Виключна підсудність означає, що деякі категорії справ не можуть розглядатися за загальними правилами підсудності, а також за правилами альтернативної підсудності. Це пояснюється особливостями справ, на які така підсудність поширюється, і направлено на створення сприятливих умов для розгляду справи й виконання судового рішення. Вимоги щодо виключної підсудності унеможливлюють застосування інших правил підсудності, крім тих, які встановлені процесуальним законом для відповідної категорії справ. Виключна підсудність за змістом статті 30 Цивільного процесуального кодексу України, визначає суд, яким має бути розглянуто справу.

Частиною 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у своїй постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 296/1657/18 вказав, що виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина 1 статті 30 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно з положеннями статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 Цивільного кодексу України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 Цивільного кодексу України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 Цивільного кодексу України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

За визначенням, що дає Академічний тлумачний словник української мови, словосполука «з приводу» означає «у зв`язку з чим-небудь», тому словосполучення «з приводу нерухомого майна» треба розуміти як будь-який спір у зв`язку з нерухомим майном або певними діями, пов`язаними з цим майном.

Аналізуючи логічну послідовність зміни формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю, убачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Отже, слід дійти висновку, що виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Відповідна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 910/6644/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18.

Також Верховний Суд у своїй поставі від 10 квітня 2019 року у справі № 638/1988/17 зазначив, що правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно. Предметом позову у цій справі є зобов`язання, які випливають з надання житлово-комунальних послуг. Такі послуги надаються за місцем знаходження нерухомого майна. З урахуванням наведеного, позов про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання нерухомого майна має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18, зазначила, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» у частині третій статті 30 ГПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення. Тому до спорів, предметом яких є заборгованість, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладено щодо користування нерухомим майном, поширюються правила виключної підсудності.

Отже, враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що предметом заяви про видачу судового наказу у даній справі є зобов`язання, що виникли з надання послуг з утримання будинків та споруд та прибудинкових території, електропостачання, холодного водопостачання та водовідведення, теплопостачання, які надаються ОБ`ЄДНАННЯМ СПІВЛАСНИКІВ БАГАТОКВАРТИРНОГО БУДИНКУ «ПАЛЯНИЦЯ» за місцем знаходження нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , що документально підтверджується долученими до заяви письмовими доказами, дана справа з урахуванням приписів частини 1 статті 30 Цивільного процесуального кодексу України не підсудна Нововодолазькому районному суду Харківської області.

Приписами пункту 9 частини 1 статті 165 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу у разі якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.

З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що в даному випадку ОБ`ЄДНАННЮ СПІВЛАСНИКІВ БАГАТОКВАРТИРНОГО БУДИНКУ «ПАЛЯНИЦЯ» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за оплату послуг з утримання будинків та споруд та прибудинкових території, електропостачання, холодного водопостачання та водовідведення, теплопостачання в сумі 9691 гривня 92 копійки та судового збору в сумі 302 гривні 80 копійок, слід відмовити.

Також суд наголошує, що відповідно до частини 1 статті 166 Цивільного процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 2-?, 8, 9 частини 1 статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

В даному випадку відмова у видачі судового наказу не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою у порядку виключної підсудності до відповідного місцевого суду за місцем знаходження нерухомого майна.

З урахування вищевикладеного, керуючись статтями 2 5, частиною 3 статті 19, частиною 1 статті 27, частини 1 статті 30, частинами 1 та 2 статті 160, статтями 162, 163, пунктом 9 частини 1 та частиною 5 статті 165, 167, пунктом 1 частини 1 та частиною 2 статті 258, статтями 259, 260, частиною 2 статті 261, частинами 5 та 11 статті 272, частиною 2 статті 352, пунктом 1 частини 1 статті 353, частиною 2 та 3 статті 354 Цивільного процесуального кодексу України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОБ`ЄДНАННЯ СПІВЛАСНИКІВ БАГАТОКВАРТИРНОГО БУДИНКУ «ПАЛЯНИЦЯ» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за оплату послуг з утримання будинків та споруд та прибудинкових території, електропостачання, холодного водопостачання та водовідведення, теплопостачання в сумі 9691 гривня 92 копійки та судового збору в сумі 302 гривні 80 копійок відмовити.

Роз`яснити ОБ`ЄДНАННЮ СПІВЛАСНИКІВ БАГАТОКВАРТИРНОГО БУДИНКУ «ПАЛЯНИЦЯ», що відмова у видачі судового наказу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини 1 статті 165 Цивільного процесуального кодексу України, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою у встановленому Цивільним процесуальним кодексом України порядку.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження такої ухвали, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду та з інших поважних причин.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження.

Суддя Т. М. Трояновська