Справа № 346/3527/25
Провадження № 2/346/2071/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі головуючого судді Яремин М.П.

з участю: секретаря Урбанович І.Д.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Мушинського В.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и в:

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 08.02.2000 року між відповідачем та ОСОБА_3 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Коломийського нотаріального округу Досин Н.Ф., відповідно до умов якого відповідач позичила у нього 5 800 грн., що в еквіваленті становило 1 055 доларів США терміном на 1 рік, до 08.02.2001 року. 08.02.2000 року між ними також укладено договір застави майна, відповідно до умов якого в якості забезпечення повернення боргу відповідач надала в заставу житловий будинок, що в АДРЕСА_1 .

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03.03.2015 року між позивачем та ОСОБА_2 затверджено мирову угоду, згідно з якою визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 , в рахунок погашення боргу за договором позики від 06.12.2011 року, укладеним між сторонами; припинено право власності ОСОБА_2 на вказаний житловий будинок з господарськими спорудами. При оформленні права власності виявилось, що вказаний будинок під заставою та заставодацець ОСОБА_3 відмовився знімати заставу, доки не буде погашений борг ОСОБА_2 перед ним. У зв`язку з цим позивач вимушений був погасити борг відповідача за договором позики від 08.02.2000 року, що підтверджується заявою від 15.12.2016 року, посвідченою приватним нотаріусом Коломийського нотаріального округу Досин Н.Ф.

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №33211936 від 27.12.2016 року зареєстровано право власності за позивачем на вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на підставі ухвали суду від 03.03.2015 року. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 09.04.2024 року ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03.03.2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Таким чином, після погашення боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 за договором безпроцентної позики від 08.02.2000 року позивач набув усіх прав кредитора щодо цього боргу, включно з правом повернення коштів від боржника. 30.05.2025 року він звернувся до відповідача з вимогою про повернення боргу, однак, відповіді не отримав. Тому позивач просить стягнути з відповідача борг в сумі 1 055 доларів США в національній валюті України за офіційним курсом на день сплати боргу, а також понесені судові витрати, які складаються із судового збору та витрат на правничу допомогу.

17.09.2025 року представник відповідача, адвокат Святненко С.В. через систему Електронний суд подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що ключовою подією, що, на думку позивача, породило право вимоги, є сплата боргу відповідача 15.12.2016 року. Саме в цей день позивач, здійснивши платіж, довідався про виникнення у нього права вимоги до відповідача. Таким чином, перебіг спливу позовної давності розпочався 15.12.2016 року, останній день звернення до суду з позовом сплив 15.12.2019 року. Позовна заява подана 09.07.2025 року, тобто з пропуском строку позовної давності в понад 5 років. Жодних поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем не наведено. Крім того, позивач стверджує, що його правом було право власності на будинок, набуте на підставі ухвали Коломийського міськрайонного суду від 03.03.2015 року, однак, цей факт не відповідає дійсності. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 09.04.2024 року ухвалу суду від 03.03.2025 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд. Отже, право власності позивача, яке ґрунтувалось на скасованому судовому рішенні, не може вважатися дійсним правом в розумінні ст. 528 ЦК України. Дії позивача щодо сплати боргу, вчинені на підставі скасованого згодом судового рішення, не можуть створювати для відповідача обов`язку з повернення коштів. Позивач не набув прав кредитора на підставі ст. 514 ЦК України, оскільки право вимоги не може перейти, якщо для його виникнення не було законної підстави. Тому представник відповідача просить застосувати наслідки спливу позовної давності, відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, а судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покласти на позивача.

23.09.2025 року позивач через систему Електронний суд подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 03.03.2015 року затверджено мирову угоду, яка на час погашення боргу перед ОСОБА_3 була чинною; заставодавець ОСОБА_3 відмовився знімати заставу до того часу, доки не буде погашений борг ОСОБА_2 перед ним. В іншому випадку для позивача існували небезпека втратити право на майно боржника ОСОБА_2 . Також звернув увагу, що ухвалу Коломийського міськрайонного суду скасовано 09.04.2024 року, відтак перебіг позовної давності починається з 10.04.2024 року і закінчується 09.04.2027 року. Тому просить позовні вимоги задовольнити.

Представник позивача, адвокат Мушинський В.Т. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав, вказаних в позовній заяві, а також зазначив, що ОСОБА_1 фактично сплатив борг (кошти) за ОСОБА_4 за договором позики, щоб уберегти заставлене майно, внаслідок чого став новим кредитором у зобов`язанні; строк позовної давності не пропущено, оскільки про порушення права позивач довідався 09.04.2024 року після скасування ухвали апеляційним судом, а також, посилаючись на п.12 договору застави майна від 08.02.2000 року, вказує, що заставодержатель в разі непогашення позики реалізує заставлене майно в порядку, передбаченому законом «Про заставу».

Позивач, допитаний за його клопотанням як свідок, в судовому засіданні зазначив, що в 2013 році він позичав грошові кошти відповідачу, а у 2015 звернувся до суду, оскільки вона їх не повертала. Щоб він не звертався з позовом до її сина, який також позичав у нього кошти, вони з відповідачем уклали угоду - він погасить борги, а вона передає йому будинок в АДРЕСА_1 . Проте нерухоме майно виявилось під заставою ОСОБА_3 , зустрівшись з яким вони домовились, що позивач оплатить борг ОСОБА_2 , тоді він зніме заставу з житлового будинку. Він передав ОСОБА_3 4 000 доларів США, хоча в договорі вказано суму 1 055 доларів США, а через 10 років відповідач приїхала та повідомила, що бажає отримати житловий будинок назад та що він її обдурив. Ухвала про затвердження мирової угоди скасована апеляційним судом. До ОСОБА_3 з приводу повернення коштів, сплачених в 2015 році як борг відповідача, не звертався, з того часу його не бачив. Від допиту в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 позивач відмовився через неможливість забезпечення його явки.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, її представник, адвокат Святненко С.В. через систему Електронний суд подав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги не визнає з підстав, викладених у відзиві, просить розгляд справи проводити в його та відповідача відсутності ( а.с. 70 ).

Відповідно до ч. 6 ст.259 ЦПК України складання повного рішення суду відкладено на строк не більш як на п`ять днів, тобто до 01.12.2025 року з дня закінчення розгляду справи 25.11.2025 року.

Суд, заслухавши сторону позивача, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до копії договору позики грошей від 08.02.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського нотаріального округу Досин Н.Ф. та зареєстрованого в реєстрі за №Д-58, ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_3 5 800 грн., що в еквіваленті становить 1 055 доларів США по курсу 5,5 грн. за 1 долар США, терміном на один рік до 08.02.2001 року. Згідно з п. 3 договору, якщо позичальник не поверне позичені кошти до вищевказаного терміну, то позикодавець вправі пред`явити даний договір до стягнення в судовому порядку ( а.с. 7 ).

Згідно з копією договору застави майна від 08.02.2000 року, укладеним між ОСОБА_3 ( заставодержатель ) та ОСОБА_2 (заставодавець ), в забезпечення своєчасності сплати зазначених грошей за вищевказаним договором позики від 08.02.2000 року, заставодавець заставляє майно, що складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що в АДРЕСА_1 , яке належить заставодавцю на підставі договору дарування, посвідченого Другою Коломийською районною державною нотаріальною конторою по реєстру №Д-439 та зареєстрованого в Коломийському бюро технічної інвентаризації будинків 10.01.1997 року під №803 в реєстрову книгу №143 ( а.с. 8 ).

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03.03.2015 року, яка набрала законної сили 09.03.2015 року, у цивільній справі №346/6661/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики затверджено мирову угоду, згідно з якою визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що в АДРЕСА_1 , вартістю 53 308 грн., в рахунок погашення боргу за договором позики, що був укладений 06.12.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; припинено право власності ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно; ОСОБА_1 відмовляється від позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 60 140 грн. суми боргу та судових витрат; провадження у справі закрито ( а.с. 10 ).

Згідно з копією заяви, справжність підпису на якій 15.12.2016 року засвідчено приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Досни Н.Ф. та зареєстрованого в реєстрі за № 842, ОСОБА_3 підтвердив, що одержав від ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 згідно довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Коломийського МНО Логвін О.В. 05.01.2015 року по реєстру №8, гроші в сумі 5 800 грн. згідно з договором безпроцентної позики грошей, посвідченим 08.02.2000 року приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Досин Н.Ф. по реєстру №Д-58 ( а.с. 9 ).

У відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №357368430 від 07.12.2023 року, за ОСОБА_1 21.12.2016 року на підставі ухвали Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03.03.2015 року№346/6661/14-ц зареєстровано право власності на житловий будинок, що в АДРЕСА_1 , ( складові частини об`єкта нерухомого майна: сарай - літера Б та В ; вбиральня - літера Г ; огорожа - №1, 2 ( а.с. 14 )).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 09.04.2024 року ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03.03.2015 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції ( а.с. 11-13 ).

Судом також встановлено, що 30.05.2025 року ОСОБА_1 направив на адресу відповідача письмову заяву, в якій просив останню повернути йому борг в сумі 1 055 доларів США у гривнях за курсом НБУ на момент погашення боргу ( а.с. 15, 16 ).

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч.1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актівцивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правил ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Верховний Суд України у постанові від 18 січня 2017 року в справі №6-2789цс16 та у постанові від 18 вересня 2013 року в справі №6-63цс13 висловив правову позицію, у якій зазначив, що, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. В контексті даної правової норми обов`язковими реквізитами боргового документу є власноручний підпис позичальника, його уповноваженого представника, а факультативними - дата, місце видачі, вказівка про свідків тощо.

У постанові від 11.06.2021 року в цивільній справі № 753/11670/17 Верховний Суд України вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, від 13.12.2017 року у справі № 6-996цс17, від 05.09.2022 року в справі №1519/2-5034/11.

Згідно зі ст.528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.

За приписами пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частинами 1, 3 ст.12 та 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року (справа № 129/1033/13-ц), постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року (справа № 910/18036/17), від 23.10.2019 року (справа № 917/1307/18), від 18.11.2019 року (справа № 902/761/18), від 04.12.2019 року (справа № 917/2101/17).

На підставі вищенаведеного, суд дійшов висновку, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів в обгрунтування позовних вимог, зокрема на підтвердження передання ОСОБА_3 позивачу своїх прав вимоги за правочином - договором позики від 08.02.2000 року до відповідача, а також доказів на підтвердження факту передачі ним коштів ОСОБА_3 саме як боргу відповідача за вказаним договором, враховуючи, що він під час розгляду справи зазначив про передачу останньому коштів в сумі 4 000 доларів США. Так, у вищевказаній заяві від 15.12.2016 року зазначено, що позивач діяв як представник відповідача ОСОБА_2 , однак, жодних доказів на уповноваження його діяти в її інтересах, беручи до уваги, що вказана заява складена через 16 років після укладення договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , матеріали справи не містять. Більше того, нотаріус, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчує факти, викладені у документі, а лише підтверджує, що підпис зроблений певною особою.

При цьому, посилання на наявність підстав для застосування позивачем положень ч. 3 ст. 528 ЦК України ним не доведено, а саме про існування вимоги ОСОБА_3 як кредитора, (в заставі в якого перебував вказаний будинок), до нього та небезпеки втратити ним право на майно боржника. Позивачем не підтверджено своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання та не підтверджено наявність між ним і відповідачем правовідносин за договором позики, а саме відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів.

Отже, в задоволенні позову слід відмовити із вказаних підстав, в зв`язку з чим не підлягають присудженню на користь позивача понесені ним судові витрати.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Оскільки судом не встановлено та позивачем не доведено наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог, підстави для вирішення питання про застосування позовної давності відсутні.

На підставі ст.ст. 11, 512, 514, 526, 528, 626, 628, 638, 1046, 1047, 1049 ЦК України та, керуючись ст. ст. ст. ст. 12, 13, 76-77, 80, 81, 141, 263 - 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в сумі 1 055 (одна тисяча п`ятдесят п`ять) доларів США в національній валюті України за офіційним курсом на день сплати боргу, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , житель АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 01 грудня 2025 року.

Суддя: Яремин М. П.