ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року м.Суми

Справа №950/541/24

Номер провадження 22-ц/816/1105/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.

за участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М. ,

у присутності:

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Стегнія Андрія Миколайовича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Стегнієм Андрієм Миколайовичем,

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 20 грудня 2024 року у складі судді Косолапа М.М. ухваленого в м. Лебедин Сумської області, повне судове рішення складено 23 грудня 2024 року,

у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ в натурі нерухомого майна, яке перебуває у спільній частковій власності,

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника- адвоката Стегнія А.М., звернувся до суду із вказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 1996 року ОСОБА_1 є власником частини житлового будинку шлакоблочного під. літ. «А» жилою площею 72,2 кв. м, у тому числі корисною площею 117,1 кв.м та надвірних споруд, які знаходяться по АДРЕСА_1 . Загальна площа житлового будинку становить 168,1 кв.м, житлова 84,2 кв. м.

Згідно з інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ним зареєстровано право власності на частину домоволодіння з відповідною частиною господарських будівель та споруд, іншими співвласниками житлового будинку є відповідачі ОСОБА_2 2/3 частки та ОСОБА_3 1/3 частки.

Нерухоме майно, яке розташоване по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,06 га, належить сторонам на праві спільної часткової власності.

Між співвласниками не досягнуто згоди щодо поділу домоволодіння, оскільки правовстановлюючі документи на частку відповідачів не оформлені належним чином та вони не мають наміру їх оформлювати та нести відповідні витрати.

Посилаючись на вищевказані обставини, остаточно уточнивши позовні вимоги, просив суд виділити ОСОБА_1 в натурі частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, які знаходяться по АДРЕСА_1 , а саме: загальною площею по кв. № 1 93,4 кв.м: прим. 1 (коридор) площею 11,4 кв.м (літ. А), прим. 2 (житлова кімната) площею 25,1 кв. м (літ. А), прим. 3 (житлова кімната) площею 11,2 кв.м (літ. А), прим. 4 (житлова кімната) площею 12,0 кв.м (літ. А), прим. 5 (ванна) площею 3,8 кв.м (літ. а2), прим. 6 (кухня) площею 15,0 кв. м (літ. а3), прим. І (сіни) площею 7,6 кв.м (літ. а), прим. ІІ (веранда) площею 7,3 кв.м (літ. а); надвірні будівлі та споруди: погріб п/г площею 22,0 кв. м, сарай-прибудова літ. б1 площею 9,7 кв.м, сарай літ. 3 площею 32,0 кв.м, вбиральня літ. Г площею 2,0 кв.м, погріб п/г площею 22,0 кв.м, частина сараю літ. Б, огорожі №1-4. Припинити право спільної часткової власності на частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, які розташовані за вказаною вище адресою.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 20 грудня 2024 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Стегнія А.М., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що за результатами проведеного дослідження встановлено технічну можливість виділу частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Варіант запропонований суду, передбачає наявне фактичне користування житловим будинком та надвірними спорудами, а саме: загальна площа по кв. АДРЕСА_2 93,4 кв.м: прим. 1 (коридор) площею 11,4 кв.м (літ. А), прим. 2 (житлова кімната) площею 25,1 кв. м (літ. А), прим. 3 (житлова кімната) площею 11,2 кв.м (літ. А), прим. 4 (житлова кімната) площею 12,0 кв.м (літ. А), прим. 5 (ванна) площею 3,8 кв.м (літ. а2), прим. 6 (кухня) площею 15,0 кв. м (літ. а3), прим. І (сіни) площею 7,6 кв.м (літ. а), прим. ІІ (веранда) площею 7,3 кв.м (літ. а); надвірні будівлі та споруди: погріб п/г площею 22,0 кв. м, сарай-прибудова літ. б1 площею 9,7 кв.м, сарай літ. 3 площею 32,0 кв.м, вбиральня літ. Г площею 2,0 кв.м, погріб п/г площею 22,0 кв.м, 1/2 частина сараю літ. Б, 1/2 огорожі №1-4.

Вказує, що згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В установлений апеляційним судом строк, відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав доводи апеляційної скарги , перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Лебединської державної нотаріальної контори Лисенко В.Ф., ОСОБА_1 придбав у АТ «Колос» 1/2 частину будинку шлакоблочного обкладеного цеглою під літ. «А» жилою площею 72,2 кв.м, в тому числі корисною 117,1 кв.м та надвірні споруди, що знаходиться в АДРЕСА_1 на земельній ділянці, яка належить Рябушківській сільській раді, на цій земельній ділянці знаходяться надвірні споруди: сарай цегляний «Б», прибудова цегляна «б», прибудова цегляна «б1», вбиральня дощата «В», вбиральня дощата «Г», льох цегляний «п/г», льох цегляний «пг1», сіни цегляні «а», сіни цегляні «а1», паркан дощатий 1-4 (а.с.5).

У порядку користування набувачу переходить: коридор 1-1 пл. 11,4 кв. м, кімната 1-2 пл. 25,1 кв.м, кімната 1-3 пл. 11,2 кв.м, кухня 1-4 пл. 10,7 кв.м, сіни «а», 1/2 частина сараю «Б», прибудова «б», льох «п/г», вбиральня «Г», 1/2 частина паркану 1-4, що становить частину будинку та відповідну частину надвірних споруд жилою площею 36,3 кв.м (а.с. 5).

Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 лютого 2024 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право спільної часткової власності на житловий будинок садибного типу по АДРЕСА_1 , розмір частки . Загальна площа будинку складає 153,2 кв.м, а житлова 84,2 кв.м (а.с. 6).

Згідно з технічним паспортом на житловий будинок АДРЕСА_1 , виданим КП «Бюро технічної інвентаризації виконавчого комітету Лебединської міської ради 26 жовтня 2018 року , на присадибній ділянці за вищевказаною адресою розташовані: житловий будинок А; веранди а, а1, а2, а3; сараї Б, б, б1; вбиральні В, Г; сараї Д, Ж, З, огорожа 1-3 (а.с. 8-9).

Згідно з довідкою КП «Бюро технічної інвентаризації» виконавчого комітету Лебединської міської ради від 26 жовтня 2018 року № 856, за даними технічної інвентаризації станом на 26 жовтня 2018 року за адресою АДРЕСА_1 розташовані будівлі та споруди: житловий будинок А; веранди а, а1, а2, а3; сараї Б, б, б1; вбиральні В, Г; погріб п/г та п/г1; сараї Д, Ж, З, огорожа 1-2, загальною площею 168,1 кв.м, житловою 84,2 кв.м (а.с. 10).

Згідно з висновком експерта за результатами судової будівельно-технічної експертизи від 30 вересня 2024 року№ 491, встановлено технічну можливість виділу частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 . Запропоновано варіант, який передбачає наявне фактичне користування житловим будинком та надвірними спорудами, а саме: житлова площа № 1 загальною площею 93,4 кв.м, а саме: прим. 1 (коридор) площею 11,4 кв.м (літ. А); прим. 2 (житлова кімната) площею 25,1 кв.м (літ. А); прим. 3 (житлова кімната) площею 11,2 кв.м (літ. А); прим. 4 (житлова кімната) площею 12,0 кв.м (літ. А); прим. 5 (ванна) площею 3,8 кв.м (літ. а2); прим. 6 (кухня) площею 15,0 кв.м (літ. а3), прим. І (сіни) площею 7,6 кв.м (літ. а); прим. ІІ (веранда) площею 7,3 кв.м (літ. а); надвірні будівлі та споруди: погріб п/г площею 22,0 кв.м, сарай-прибудова літ. б1 площею 9,7 кв.м, сарай літ. З площею 32,0 кв.м, вбиральня літ. Г площею 2,0 кв.м, 1/2 частина сараю літ. Б, 1/2 огорожі №1-4 (а.с. 87-95).

Судом першої інстанції досліджено оригінал інвентаризаційної справи № 12937 на будинок по АДРЕСА_1 , в якій містяться схематичний план домоволодіння АДРЕСА_3 , складений 11 червня 1987 року, в якому зазначені відомості щодо об`єктів нерухомого майна житлового будинку та його складових станом на указану дату, а також відомості про внесення змін 06 травня 2015 року та 29 жовтня 201 року, додано веранди а2 та а3 (а.с. 118).

Також інвентаризаційна справа містить план будинку АДРЕСА_3 , складений 11 червня 1987 року, в якому зазначені відомості щодо складових житлового будинку, а також відомості про внесення змін, а саме за 06 травня 2015 року та 29 жовтня 2018 року, додано приміщення 1-5 та 1-6, змінено площу приміщення 1-4 (а.с. 119).

Крім того, в інвентаризаційній справі містяться відомості про внесення змін в експлікацію внутрішніх площ будинку «А», однак дати внесення таких змін не відображені, як не відображені і відомості про особу, яка їх внесла (а.с. 120).

У вищевказаній інвентаризаційній справі також наявні: свідоцтво про право власності на житло від 18 грудня 2001року № НОМЕР_1 , видане відділом комунального майна та приватизації міськвиконкому, який посвідчує, що квартира АДРЕСА_4 належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; рішення Лебединського районного суду Сумської області від 10 серпня 2015 року у справі № 580/1426/15-ц. Указаним рішенням встановлено факт належності на праві приватної власності приватизованої двокімнатної квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 74,7 кв.м, житловою 35,9 кв.м, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та визнано право власності на неї за спадкоємцями за законом: ОСОБА_2 на 2/3 частини та за ОСОБА_3 на 1/3 частину. Рішення суду набрало законної сили 25 серпня 2015 року (а.с. 121-123).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було здійснено самочинну реконструкцію об`єкта нерухомості, у результаті якої він набув нових характеристик: здійснено добудови веранд «а2» та «а3», які не зареєстровані в установленому законом порядку. Суд вважав, що оскільки об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти, не підлягають виділу, то позовні вимоги ОСОБА_1 про виділ в натурі 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, які знаходяться по АДРЕСА_1 , не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 183 ЦК України річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статей 355, 356, 358 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Згідно з ч.ч.1-3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 січня 2024 року у справі №607/4891/15-ц зауважила, що тлумачення положень статтей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави для висновку про те, що поділ будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

У постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15 Верховний Суд України зазначив, що відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості.

У розумінні ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, таким чином, виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Питання щодо виділу (поділу) об`єктів нерухомого майна може розглядатися лише після введення самочинного будівництва до експлуатації та визнання права власності на них відповідно до закону.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу висловлено Верховним Судом у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17, від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц, від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19, від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18, від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19, від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19, від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21.

Судом першій інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 придбав 1/2 частину будинку «А» жилою площею 72,2 кв.м, в тому числі корисною 117,1 кв.м, а також надвірні споруди: сарай цегляний «Б», прибудова цегляна «б», прибудова цегляна «б1», вбиральня дощата «В», вбиральня дощата «Г», льох цегляний «п/г», льох цегляний «пг1», сіни цегляні «а», сіни цегляні «а1», паркан дощатий 1-4.

Як убачається з довідки КП «Бюро технічної інвентаризації» виконавчого комітету Лебединської міської ради від 26 жовтня 2018 року № 856, площа будинку «А» з урахуванням веранд «а», «а1», «а2» та «а3» складає 168,1 кв. м, в тому числі житлової площі 84,2 кв. м.

Разом з тим у висновку експерта від 30 вересня 2024 року №491 зазначено, що згідно даних технічного паспорту загальна площа житлового будинку становить 168,1 кв.м, в тому числі площа квартири АДРЕСА_2 (співвласник ОСОБА_1 ) становить 93,4 кв.м; площа квартири АДРЕСА_5 (співвласники ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ) становить 74,7 кв.м.

Тобто внаслідок самочинного будівництва площа квартири ОСОБА_1 фактично збільшилась з 72,2 кв. м до 93,4 кв.м.

Матеріали справи не містять дозвільних документів, які б надавали право виконувати будівельні роботи, або затвердженого проекту на реконструкцію житлового будинку.

За встановлених обставин справи та вимог закону колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки частина житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , до складу якого входять самочинно збудовані об`єкти, не може бути предметом виділу згідно з положеннями статей 364, 367 ЦК України.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що за результатами проведеного дослідження встановлено технічну можливість виділу частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, які знаходяться по АДРЕСА_1 , оскільки висновок експерта від 30 вересня 2024 року №491 не може вважатися належним та допустимим доказом у розумінні статей 77, 78, 110 ЦПК України, так як існують розбіжності між площею квартири позивача, зазначеною у висновку, та даними договору купівлі-продажу від 27 грудня 1996 року.

Посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Стегнієм Андрієм Миколайовичем, залишити без задоволення.

РішенняЛебединського районного суду Сумської області від 20 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 26 листопада 2025 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

В. Ю. Рунов