ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1633/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/1799/18 Категорія: 307000000 Гудзенко В.Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Василенко Л.І., Карпенко О.В.,

за участю секретаря Костенко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним,-

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 звернулися до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування поданого позову зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 .

У відповідності до вимог ЦК України вони прийняли спадщину, як спадкоємці, які бажають приймати спадщину, але на час відкриття спадщини не проживали постійно із спадкодавцем та подали заяви до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини до Уманської районної державної нотаріальної контори.

Проте, свідоцтва про право на спадщину вони отримати не можуть, оскільки як виявилось покійна ОСОБА_6 за життя склала 29 січня 2018 року заповіт на належне їй майно на відповідача по справі.

Ознайомившись із змістом даного заповіту ними було встановлено те, що заповіт складено і записано зі слів ОСОБА_6 , посвідчений секретарем Краснопільської сільської ради, прочитаний нею вголос, відповідає її дійсним намірам.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Вважають даний заповіт недійсним, оскільки волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

На час складення заповіту покійній ОСОБА_6 виповнився 81 рік. Вона була хворою людиною, оскільки в 2015 році перенесла ішемічний інсульт, після чого досить тривалий час реабілітувалась. Повне одужання так і не настало, у покійної залишились явища після перенесеного МІІ у вигляді вираженого лівобічного геміпарезу, вираженого церебростенічного синдрому, вона страждала від постійних головних болів, стан її здоров`я був середньої тяжкості, у неї часто було запаморочення голови і заторможення, мова була уповільнена, порушена координація рухів, погана пам`ять, вона часто не розуміла значення того, що робила та говорила.

Виходячи з того, що покійна на час складення заповіту була хворою та не розуміла значення своїх дій, внаслідок захворювань, якими вона хворіла, то заповіт складений та посвідчений з порушенням вимог закону, а тому такий заповіт повинен бути визнаний судом недійсним.

На підставі викладеного позивачі просили суд визнати заповіт складений 29 січня 2018 року, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 , посвідчений секретарем Краснопільської сільської ради Уманського району Черкаської області зареєстрований в реєстрі №2, недійсним.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 січня 2024 року замінено позивача у справі ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на його правонаступника, а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 квітня 2025 року позов задоволено.

Визнано недійсним заповіт, який був складений 29 січня 2018 року від імені ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_1 , посвідчений секретарем Краснопільської сільської ради Уманського району Черкаської області, зареєстрований в реєстрі за №2.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в сумі 480,57 грн. та витрати на професійну допомогу в сумі 5000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір в сумі 480,57 грн. та витрати на професійну допомогу в сумі 5000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір в сумі 480,57 грн. та витрати на професійну допомогу в сумі 5000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_6 під час складання заповіту 29.01.2018 року страждала на органічний психічний розлад, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується належними та допустимими доказами у справі, зокрема, висновками судово-психіатричних експертиз, а тому суд вважав, що даний заповіт складений за відсутності волевиявлення заповідача та є недійсним на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 квітня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Як на підставу апеляційного оскарження заявник посилається на те, що судове рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального права та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не надано оцінки показам свідків, які спілкувалися з ОСОБА_6 та які спростовують твердження, щодо неадекватності, забудькуватості і будь-яких симптомів того, що померла не усвідомлювала своїх дій на час укладення заповіту.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів адвокат Мельник О.Ф. вказує, що ОСОБА_6 , під час складання заповіту 29.01.2018 року, страждала на органічний психічний розлад, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується висновком посмертної судово-психіатричної експертизи.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 30.03.2018.

Синами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 являвся ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвами про їх народження.

Дітьми ОСОБА_8 є позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвами про їх народження.

ОСОБА_10 є ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 та його спадкоємцем є мати ОСОБА_4 , позивач у справі.

29 січня 2018 року ОСОБА_6 склала заповіт, який посвідчений секретарем Краснопільської сільської ради Уманського району Черкаської області Багмут О.С., згідно якого на випадок своєї смерті все належне їй майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті заповіла ОСОБА_1 .

Також у суді першої інстанції були опитані свідки, які надали наступні покази.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_6 була її свекрухою. Разом проживали з 1995 року по 2006 рік. У 2015 році у ОСОБА_6 стався інсульт, то вони відвідували її в лікарні. ОСОБА_1 там не бачили. Після лікарні вони відвідували її майже кожного дня. В бабусі були проблеми з зором, пам`яттю, бувало не впізнавала, ходити дуже не могла. До дня смерті її здоров`я погіршувалося, поведінка ставала неадекватною. ОСОБА_11 , що вона ховала їжу під подушку, матрац. Були моменти, коли свекруха не впізнавала, забувалася. Вона ходити не могла, лише з паличкою могла трохи пройти. Їй допомагали сусіди, доглядав ОСОБА_12 .. В покійної ОСОБА_6 вони були за два дні, як ОСОБА_1 її забрав до себе. ОСОБА_1 наговорив бабці, щоб вона з ними не спілкувалася. ОСОБА_1 її забрав до себе додому зимою 2018 року, вона прожила в нього днів 20 і померла, до неї він нікого не пускав.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що, коли ОСОБА_6 залишилася сама, вони постійно з дружиною ОСОБА_4 її відвідували. Ще її відвідував племінник покійної ОСОБА_12 .. Вони привозили їй їжу. Після перенесеного інсульту, вона останнім часом вже могла сама і по хаті ходити. Після інсульту вона стала трохи не спокійна, могла таблетками кинути. Він не помічав у її діях не адекватної поведінки.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила, що з ОСОБА_6 разом працювали. Як стався в неї інсульт, то провідувала її, так як остання не далеко проживала. Коли ОСОБА_6 вже стала після інсульту не ходити, то вона її відвідувала раз на тиждень чи рідше. Сама себе ОСОБА_6 не могла доглядати, однак вона все розуміла, відповідала, як нормальна людина, ніякої плутанини в її словах не було. ОСОБА_6 допомагав ОСОБА_1 та сусідка, якій платили за це. Позивачів у ОСОБА_6 ніколи не бачила. Коли в ОСОБА_6 стався інсульт, то вона була в лікарні, а тоді вже дома. ОСОБА_15 , яка працювала на ФАПі, приходила до покійної. ОСОБА_4 була невісткою ОСОБА_6 , поки був живий чоловік ОСОБА_4 , то вони жили з покійною ОСОБА_6 .. За тиждень до смерті ОСОБА_6 вона була у неї, тоді коли її не було кому доглянути, її забрав до себе ОСОБА_1 ..

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_6 знає з 1972 року, жили по сусідству. ОСОБА_6 була при розумі і здорова. Після інсульту зразу не виходила. Після лікарні ОСОБА_6 жила у своєї сестри, тоді син привіз її додому. Вона щодня приходила до ОСОБА_6 , робила масаж руки, ноги і підтримуючи водила по хаті. ОСОБА_6 була при розумі, всіх впізнавала, провалів у пам`яті не було. Позивачів знає, внуки живуть в м. Київ та не приїжджали, ОСОБА_4 у ОСОБА_6 застала лише один раз. ОСОБА_1 доглядав покійну ОСОБА_6 , щоденно приходив, тоді забрав її до себе, так як її ніхто не хотів доглядати.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_6 проживала по сусідству. Після інсульту її до себе забрав відповідач, а до неї зверталися за медичною консультацією, вона перев`язувала ноги ОСОБА_6 . Вона спілкувалася з ОСОБА_6 , як до інсульту так і після інсульту, її психічний стан не змінився, була адекватною, сумувала, що нікому не потрібна. Вона не забувала, всіх впізнавала, не плуталася в словах. ОСОБА_6 говорила, що хоче переписати своє майно на відповідача, бо він багато для неї зробив.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснила, що з ОСОБА_6 проживали по сусідству та вона її деякий час доглядала. Коли в ОСОБА_6 стався інсульт, то психічний стан в неї не змінився . У ОСОБА_6 було дві доглядальниці. На ніч вона замикала ОСОБА_6 в будинку. ОСОБА_6 розуміла значення своїх дій, сама отримувала пенсію. По хаті ОСОБА_6 ходила сама, на двір її з паличкою виводила. ОСОБА_6 говорила, що складе заповіт на того хто її доглядатиме.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту);

3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Аналіз змісту наведених норм свідчить, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частинами першою, другою статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

При зверненні до суду з вимогами про визнання заповіту недійсним, позивачі зазначали, що в момент посвідчення заповіту ОСОБА_6 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі.

За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.

Призначення експертизи судом є обов`язковим, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи (стаття 105 ЦПК України).

У постанові від 30 серпня 2023 року в справа № 317/1029/20 (провадження № 61-11588св22) Верховний Суд зазначив, що «за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїй дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Таким чином, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі на момент складення заповіту, може бути лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина перша, друга статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначена презумпція психічного здоров`я, а саме, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину робиться, насамперед, на підставі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Дійсно свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 не відмічали в ОСОБА_6 ознак порушення пам`яті, або іншої неадекватної поведінки, як зовнішнього прояву ознак психічного захворювання, однак колегія суддів враховує, що у даній категорії справ визначальним є висновок посмертної судово-психіатричної експертизи, оскільки він складений особами, які відповідають вимогам статті 10 Закону України «Про судову експертизу», мають кваліфікацію судово-психіатричного експерта та попереджені про відповідальність за відмову від виконання без поважних причин покладених на них обов`язків або надання завідомо неправдивого висновку.

Відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта №201 від 04.06.2021, ОСОБА_6 , на час складання нею заповіту 29.01.2018, страждала на органічний психічний розлад, набутий внаслідок перенесеного у 2015 році мозкового ішемічного інсульту в басейні ПСМА та внаслідок хронічної дисциркуляторної енцефалопатії Н ІІІ змішаного генезу, з домінуючими вираженими мнестико-інтелектуальними розладами, маячними включеннями ( хворобливі ідеї збитку ), на тлі грубої вогнищевої неврологічної симптоматики у вигляді вираженого спастичного лівобічного геміпарезу, вестибуло-атактичного синдрому через що на вказаний період часу була не здатна усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними.

Відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта №35 від 21.01.2025, ОСОБА_6 , на час складання нею заповіту 29.01.2018, страждала на органічний психічний розлад, набутий внаслідок перенесеного у 2015 році мозкового ішемічного інсульту в басейні ПСМА та внаслідок хронічної дисциркуляторної енцефалопатії Н ІІІ змішаного генезу, з домінуючими вираженими мнестико-інтелектуальними розладами, маячними включеннями (хворобливі ідеї збитку), на тлі грубої вогнищевої неврологічної симптоматики (виражений спастичний лівобічний геміпарез, вестибуло-атактичний синдром) через що на вказаний юридично значимий період часу вона не могла усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними.

Отже, установивши, що ОСОБА_6 на час складення заповіту не була здатна усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та наявність підстав для визнання складеного у такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки судове рішення підлягає залишенню без змін, тому судом апеляційної інстанції перерозподіл судових витрат в порядку статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Витрати на правничу допомогу понесені у суді апеляційної інстанції

Згідно ст.ст. 15, 133 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ч.ч.1-2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів адвокат Мельник О.Ф. просив стягнути з ОСОБА_1 на користь кожного з позивачів, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 5000,00 грн., а всього 15000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником позивачів надано суду договори про надання професійної правничої допомоги від 02 вересня 2025 року, укладені між адвокатом Мельником О.Ф. та кожним з позивачів, розрахунки - описи, квитанції до прибуткового касового ордера від 02.09.2025 року про сплату 5000,00 грн. кожним з позивачів, ордери №1105377, №1105378, №1105376.

З врахуванням доведеності понесених витрат, а також того, що відповідач не погодився з їх розміром та вказав на неспівмірність заявлених витрат, апеляційний суд доходить висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 суму понесених ними витрат на правничу допомогу, у зв`язку з розглядом справи у розмірі 2000,00 грн. кожній із позивачів.

Керуючись ст.ст. 35, 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 квітня 2025 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 витрати на правничу допомогу понесених у суді апеляційної інстанції по 2 000,00 грн. кожній.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 грудня 2025 року.

Судді: