Справа № 314/1144/25
Провадження № 2/314/1095/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2025 м. Вільнянськ

Вілянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Кононенко І.О.,

секретар судового засідання Печонкіна В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 314/1144/25 за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування шкоди, завданої майну фізичної особи,

представника позивача ОСОБА_2

встановив:

Позивач через свого представника-адвоката Паська І.О. звернувся до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої майну фізичної особи. Позовні вимоги обгрутовано тим, що позивач ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 , є подружжям і володіли на праві спільної часткової власності (1/2 частина у кожного) житловим будинком (літ. А) загальною площею 667,5 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 та земельною ділянкою з кадастровим номером :07:008:0004, площею 4211,00 кв.м., розташованої за тією ж адресою: АДРЕСА_1 . Внаслідок вторгнення військ Російської Федерації на територію України з 24.02.2022 та початку активних бойових дій, обстрілів, позивачу завдано майнової шкоди (збитків). Розмір шкоди (збитків), що підлягають стягненню з Відповідача в наслідок знищення та пошкодження майна позивача у зв`язку із збройною агресію Російської Федерації визначений оцінювачем ЗЕП Запорізької ТПП ОСОБА_4 , яка діє на підставі який Сертифіката суб`єкта оціночної діяльності № 631/2022 від 20.12.2022, Сертифіката № 937 від 06.12.1997, виданим ФДМУ та свідоцтва про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів № 2738, виданим ФДМУ 04.05.2005 за напрямами: «Оцінка об`єктів у матеріальній формі (спеціалізація 1.1-1.5, 1.7) та оцінка цілісних майнових комплексів, паїв, цінних паперів майнових прав та нематеріальних активів, у тому числі оцінка прав на об`єкти інтелектуальної власності (спеціалізація 2.1, 2.2) та ст. 27 «Закону України «Про торгово-промислові палати України». Розмір шкоди (збитків), що був завданий відповідачем подружжю Гогунських складає 9 330 078 грн. Представник позивача зазначає, що із 26.02.2022 територія Чернігівської громади Запорізької області була окупована військами Російської Федерації, що призвело до спроб окупантів підпорядкувати собі життєдіяльність населених пунктів Бердянського району, тиску на місцевих мешканців. Позивач був достатньо відомою людиною у своїй громаді, займався агробізнесом, володів крупним фермерським господарством. 27.02.2022 до позивача прибули невідомі люди в супроводі озброєних осіб в військовій формі (ймовірно військові РФ, оскільки вони мали нашивки з російським прапором, спілкувались російською мовою), та представляючись представниками «нової влади» вимагали погодитись на співпрацю, яка полягає у подальшому виготовленні сільськогосподарської продукції з використанням наявного на підприємстві обладнання, при цьому постачання продукції буде здійснюватись виключно на окуповані території та територію Російської Федерації, а отримані від продажу кошти підприємство має передавати представникам окупаційної «влади», сплачувати податки в бюджет Російської Федерації. Позивача запрошувався на бесіду до «нової адміністрації», яка начебто була розташована у м. Бердянську, на якій мала бути розглянута пропозиція щодо сприяння у захопленні всієї матеріальної бази підконтрольних ОСОБА_1 підприємств, налагодження збуту агро-продукції на території Російської Федерації, та передачею отриманих від їх реалізації коштів представникам так званої «нової влади». При цьому, ці особи ясно дали зрозуміти, що у випадку не погодження із такими пропозиціями, бізнес буде захоплено силою, а відносно керівництва підприємства та його власника буде вжито методи фізичного впливу. З метою збереження власного життя, здоров`я і забезпечення безпеки своїх рідних, 28.02.2022 позивач та його рідні, через тиск вищевказаних невідомих осіб, дії яких безпосередньо підтримувались збройними формуваннями Російської Федерації, були змушені виїхати за межі Запорізької області на вільну територію України, а співпрацювати з окупантом категорично відмовились. Після цього, зазначені невідомі особи, проголосили, що весь бізнес та майно позивача більше йому не належать, а переходять у власність «держави». У подальшому, зв`язок зі співробітниками підприємств позивача, та з місцевими мешканцями повністю припинився, оскільки невідомі особи під страхом фізичної розправи заборонили їм підтримувати зв`язок із позивачем і його рідними, як такими, що виїхали на підконтрольну територію України. Наразі, у позивача відсутня будь-яка інформація щодо стану його майна на окупованій території, в тому числі технічна документація на житловий будинок, з цих же підстав він не може користуватись своїм майном, а перспективи поновлення його права власності наразі не відомі. Таким чином, завдяки вищезазначеним протиправним діям невідомих осіб, які діяли при прямій підтримці військ Російської Федерації, позивачем з 28.02.2022 був фактично втрачений контроль за житловим будинком (літ. А) загальною площею 667,5 кв. м. та земельною ділянкою з кадастровим номером :07:008:0004 площею 4211,00 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що внаслідок злочинних дій військових відповідача, позивачу завдано матеріальну шкоду (збитки): 1) втрачено житловий будинок (літ. А) загальною площею 667,5 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві спільної часткової власності громадянам ОСОБА_3 (1/2 частина) та ОСОБА_1 (1/2 частина) ринковою вартістю (станом на 01.02.2022) - 8 882 743,00 (вісім мільйонів вісімсот вісімдесят дві тисячі сімсот сорок три гривні) 00 копійок; 2) втрачено земельну ділянку з кадастровим номером :07:008:0004 площею 4211,00 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , середня ринкова вартість якої станом на 01.02.2022 р. складає 447 335,00 (чотириста сорок сім тисяч триста тридцять п`ять гривень) 00 копійок. Поточний стан нерухомого майна наразі позивачу не відомий. За таких обставин, сума збитків спричинених відповідачем шляхом захоплення та незаконного позбавлення позивача права власності на належне йому нерухоме майно складає: 4 665 039 грн. Розрахунок : 8 882 743,00 грн. (вартість втраченого житлового будинку) + 447 335,00 грн. (вартість втраченої земельної ділянки) = 9 330 078,00 грн. Оскільки частка кожного з подружжя ОСОБА_5 у праві власності на вищевказане нерухоме майно та земельну ділянку становить 1/2, стягненню з відповідача підлягає сума: 9 330 078,00 / 2 = 4 665 039, 00 грн.

Позивач зазначає, що збройна агресія Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, оточення, захоплення окремих територій Запорізької області призвели до спричинення останньому шкоди у вигляді порушення його права власності на належні об`єкти нерухомого майна. Згідно із правових висновків, викладених Верховним судом у постанові від 18.05.2022 у справі № 428/11673/19, загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування), що Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях, починаючи ще з 2014 року.

Посилаючись на ст. 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. За приписами даної статті доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди; протиправність дій заподіювача і його вина; причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками позивач просив стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на його користь матеріальну шкоду у суму 4665039,00 грн., витрати у вигляді оплати незалежної оцінки майна в сумі 15600,00 грн.

Ухвалою суду справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримали на тих підставах, що в ньому зазначено.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вислухавши представника позива дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Матеріали справи містять:

-витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 247718103 від 11.03.2021 (об`єкт нерухомого майна-1/2 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 );

-витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 299056805 від 11.02.2022 (об`єкт нерухомого майна-1/2 частки земельної ділянки, кадастровий номер :07:008:0004 площею 0,4211);

-наказ відділу містобудування, архітектури та земельних відносин Чернігівської селищної ради Бердянського району Запорізької області від 18.02.2022 № 11-А «Про присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна»;

-лист Бердянського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області від 13.03.2024 № 3198/50-2024 зі змісту якого вбачається, що 15.01.2024 Бердянським РВП ГУНП в Запорізькій області зареєстровано в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області заяву Фермерського господарства Гогунського А.В., яку скеровано на адресу СВ УСБУ в Запорізькій області для долучення до матеріалів кримінального провадження № 0000026 від 01.03.2022 за ч. 1 ст. 438 КК України;

-експертний висновок Запорізької торгово-промислової палати № ОЦ-2893 від 27.02.2025.

Судом встановлено, що позивач- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документований паспортом громадянина України № НОМЕР_1 , виданого 16.03.2021 органом № 2340, РНОКПП НОМЕР_2 .

24.02.2022 розпочалося повномасштабне вторгнення збройних сил Російської Федерації на суверенну територію України. Указом Президента України від 24.0002.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан з 24.02.2022 та діє дотепер.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами частини третьої статті 386 Цивільного кодексу України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Вивчивши доводи позивача щодо підстав стягнення на його користь збитків , суд дійшов висновку, що така вимога не підлягає задоволенню. Так до позовної заяви не долучено доказів знищення такого майна, чи перебування у користуванні сторонніх осіб, а доводи позивача щодо неможливості користування таким майном, охоплюється вимогами саме про відшкодування моральної шкоди вимог яких не заявлено в цьому провадженні . Крім того вимога про стягнення з відповідача вартості майна не підлягає задоволенню, оскільки на підтвердження факту незаконного заволодіння майном , було долучено до позовної заяви лист Бердянського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області від 13.03.2024 № 3198/50-2024 зі змісту якого вбачається, що 15.01.2024 Бердянським РВП ГУНП в Запорізькій області зареєстровано в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області заяву Фермерського господарства Гогунського А.В., яку скеровано на адресу СВ УСБУ в Запорізькій області для долучення до матеріалів кримінального провадження № 0000026 від 01.03.2022 за ч. 1 ст. 438 КК України поряд з цим, вказане не є належним доказом, в розумінні статті 77 ЦПК України, оскільки таким доказом є безпосередньо витяг з ЄРДР, який до позовної заяви долучено не було. Крім того, із вказаного листа не можливо встановити про яке саме майно йде мова та чи стосується це майна , про яке зазначає позивач у позові. Позивачем не долучено належних доказів, з яких суд може встановити зазначене, натомість висновок суду не може ґрунтуватися на припущеннях та поясненнях позивача. Також відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У силу статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом. Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати. Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном. Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 04 липня 2011 року у справі № 3-64гс11 та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 908/2261/17, від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14 та від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20). При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання. Крім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) та постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18). Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)).Також позивач (кредитор) повинен довести: факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі № 908/2486/18, від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/3669/19, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18). Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди має свою специфіку, обумовлену низкою факторів, що зумовлено, зокрема, особливістю правової природи категорії збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки в момент вчинення правопорушення упущена вигода є лише можливою (майбутньою), а не наявною майновою втратою, а її розмір допустимо встановити лише приблизно, із деякими припущеннями, адже досить складним є визначення розміру тих втрат, які ще не сталися (не наступили фізично), позаяк невідомо, які чинники могли б мати вплив на прибуток. Тож у з`ясуванні критеріїв, яким слід керуватися при визначені (обрахунку) розміру збитків у вигляді упущеної вигоди, суд зважає на сутність правової природи категорії упущена вигода, принципи на яких ґрунтується виконання зобов`язання з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, а також функції, які повинно виконувати відшкодування збитків. Тому при визначенні (обчисленні) розміру упущеної вигоди першочергове значення має врахування критерію звичайних обставин (умов цивільного/господарського обороту), за яких кредитор мав достатні очікування на отримання відповідного доходу в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При цьому звичайними обставинами (умовами цивільного/господарського обороту) фактично є типові (нормальні) обставини (умови) комерційного обігу (функціонування ринку), а не теоретично, потенційно можливі, особливо сприятливі ситуації, що мали місце під час неналежного виконання боржником своїх обов`язків. Іншим критерієм, який необхідно враховувати при визначенні (розрахунку) розміру упущеної вигоди, є критерій розумності витрат. Сутнісний зміст цього критерію та необхідність урахування при розрахунку упущеної вигоди обумовлений принципами зобов`язального права та загальними засадами цивільного законодавства - керівними ідеями, з яких мають виходити усі без виключення учасники цивільних відносин. Слід зазначити, що визначаючи розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідно також враховувати функцію, яку повинно виконувати відповідне відшкодування. Такою функцією передусім є компенсаційна функція, яка виходить з неприпустимості збагачення потерпілої сторони зобов`язання (кредитора) та визначає своїм завданням компенсацію кредитору дійсних негативних наслідків порушення його прав. Іншими словами відновлення майнового стану кредитора за рахунок боржника має здійснюватися із розрахунку еквівалентності, співмірності між собою відшкодування та збитків. З огляду на мотивування в цій частині позовної заяви, докази, долучені на підтвердження наявності підстав для стягнення збитків , суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення збитків в розмірі. Висновок ТОРГОВО-ПРОМИСЛОВОЇ Палати № ОП-2893 від 27.02.2025 року сам по собі, не може свідчить про наявність таких збитків.Відповідно до частини третьої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною третьою статті 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (стаття 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частин другої, третьої статті 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог, відповідно до статті 11 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд-

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування шкоди, завданої майну фізичної особи- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Іван Олександрович Кононенко

02.12.2025