П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2025 року м. Київ

Справа №756/7953/25

Провадження: № 22-ц/824/16078/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Шролик І. С.

у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У травні 2025 року КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що відповідачі, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , є споживачами послуг за адресою: АДРЕСА_1 оскільки вони зареєстровані за цією адресою. Зазначає, що з 01.05.2018 по 31.10.2021 «Київтеплоенерго» надавалися послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) та централізованого постачання гарячої води (послуги з ЦО/ЦПГВ), а з 01.11. 2021 позивач є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води (послуги з ТЕ/ПГВ). Крім того, «Київтеплоенерго» на підставі договору № 602-18 про відступлення прав вимоги (цесії) від 11.10.2018, укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго», отримав право вимоги до відповідачів про стягнення заборгованості з централізованого опалення та постачання гарячої води, яка утворилася до 01.05.2018.

Відповідачі своєчасно не сплачували за спожиті послуги, у результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 30.04.2025 становить 178006,40 грн, яка складається з наступного: заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 5823,74 грн; інфляційна складова боргу у розмірі 885,21 грн, 3% річних у розмірі 217,79 грн; заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 15623,23 грн; інфляційна складова боргу у розмірі 2374,73 грн, 3% річних у розмірі 584,27 грн; заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01.05.2018 по 31.10.2021 у розмірі 21165,24 грн; інфляційна складова боргу у розмірі 3221,92 грн, 3% річних у розмірі 789,26 грн; заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01.05.2018 по 31.10.2021 у розмірі 39352,51 грн; інфляційна складова боргу у розмірі 6016,08 грн, 3% річних у розмірі 1485,36 грн; заборгованість за послуги з теплової енергії у розмірі 33278,46 грн, яка утворилась з 01.11.2021; інфляційна складова боргу у розмірі 3419,44 грн, 3% річних у розмірі 878,33 грн, пеня у розмірі 1068,63 грн; заборгованість за послуги з постачання гарячої води у розмірі 34650,63 грн, яка утворилась з 01.11.2021; - інфляційна складова боргу у розмірі 4483,90 грн, 3% річних у розмірі 1074,14 грн, пені у розмірі 1306,88 грн; заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 306,65 грн.

У зв`язку з чим, підприємство просило суд стягнути з відповідачів солідарно вказану заборгованість за спожиті послуги у розмірі 178006,40 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028,00 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 липня 2025 року позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адмінстрації) «Київтеплоенерго» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість у розмірі 178006, 40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» витрати по сплаті судового збору 1514 грн.

Компенсовано Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» за рахунок коштів державного бюджету 1514 грн витрат по сплаті судового збору.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просила скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові, або зменшити суму боргу.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд не взяв до уваги, що фактично в квартирі проживає дві особи, а саме вона, та її донька, ОСОБА_3 . При цьому, інші особи, які зареєстровані за вказаною адресою, не проживають в цій квартирі вже багато років та не користуються комунальними послугами. Відмічає, що у квартирі відсутній лічильник гарячої води, розрахунок проводився за нормами по кількості зареєстрованих осіб, а не фактично проживаючих в квартирі. Крім того, суд не дослідив її соціальне становище та не врахував, що вона є інвалідом ІІ групи та має невелику пенсію та не врахував її заяву про розстрочення виконання судового рішення.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 11.10.2018 між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» було укладеного договір № 602-18 про відступлення права вимоги, за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенрго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01.05.2018 послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01.08.2018 з урахуванням оплат (а. с. 26).

Відповідно до додатку № 1 та/або додатку № 2 до договору цесії позивач набув право вимоги заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води, за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 24).

З матеріалів справи убачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані такі особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , (а. с. 5).

У газеті «Хрещатик» № 34 (5085) 28 березня 2018 року опубліковано повідомлення про публічний договір (оферту) про надання ПАТ «Київенерго» як виконавцем житлово-комунальних послуг на підставі ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води населенню та опубліковано договір про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води населенню.

Крім того, позивачем на виконання вимог закону, на веб-сайті оприлюднено типові індивідуальні договори з надання послуг з постачання теплової енергії та послуг з постачання гарячої води https//kte.kmda.gov.ua/ukladannya-dogovoru-z-kp-kyivteploen/.

Судом встановлено, що позивач належним чином виконує свої договірні зобов`язання шляхом надання до квартири відплвідачів послуг з централізованого опалення (постачання теплової енергії) та централізованого постачання гарячої води (постачання гарячої води).

Водночас, у відповідачів наявна загальна заборгованість за надані позивачем послуги, яка станом на 30.04.2025 року становить 178 006,40 грн, при цьому, доказів оплати спірної заборгованості або її частини відповідачами суду не надано.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач належним чином підтвердив факт надання житлово-комунальних послуг, їх обсяг і вартість, а також факт утворення заборгованості відповідачами, які зареєстровані за адресою надання послуг і не виконали обов`язку зі своєчасної оплати спожитих послуг відповідно до вимог законодавства.

Перевіряючи такі висновки суду в межаз вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство ґрунтується на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Суд розглядає справи виключно в межах заявлених вимог та на підставі поданих учасниками доказів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України тягар доказування покладається на кожну сторону щодо тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Предметом доказування є обставини, що мають значення для вирішення спору (статті 76-79 ЦПК України).

Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 591 від 10.04.2018 майно комунальної власності закріплено за КП «Київтеплоенерго», яке з 01.05.2018 надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

11.10.2018 між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги, відповідно до якого позивач набув право вимоги заборгованості за послуги, спожиті до 01.05.2018.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України право вимоги може бути відступлене іншій особі, а згідно зі статтею 514 ЦК України - у тому обсязі та на тих умовах, що існували на момент переходу прав.

Згідно з частиною 7 статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (ред. № 1875-IV) договір про надання послуг є договором приєднання.

У газеті «Хрещатик» № 34 (5085) від 28.03.2018 оприлюднено публічний договір (оферту) ПАТ «Київенерго» щодо послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Відповідно до пунктів 14 та 19 договору споживач зобов`язаний оплачувати послуги щомісяця не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Частина 1 статті 714 ЦК України зобов`язує споживача оплачувати надані енергетичні ресурси та дотримуватися умов їх використання.

Норми Житлового кодексу України (зокрема статті 162, 179) та пункт 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою КМУ № 45 від 24.01.2006, також покладають на власника та користувача житла обов`язок оплачувати комунальні послуги.

Постанови Верховного Суду від 07.02.2018 (справа № 521/6969/15-ц) та від 20.11.2019 (справа № 640/18143/16-ц) наголошують: ненадання або неякісне надання послуги має бути підтверджено актом-претензією, складеним споживачем та виконавцем.

Не підлягає оплаті лише та частина послуг, які не надані або надані неналежної якості, але лише за умови належного документального підтвердження.

Із матеріалів справи убачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , підключена до мереж централізованого опалення та гарячої води, відповідачі не відмовлялися від послуг та не здійснювали відключення у встановленому законом порядку.

З матеріалів справи також слідує, що КП «Київтеплоенерго» надавало відповідні послуги у зазначений період, доказів ненадання послуг або їх неналежної якості відповідачами не подано, як і не надано доказів проведення розрахунків за отримані послуги.

Колегія суддів, дослідивши надані позивачем розрахунки, звертає увагу на те, що у поданих документах наявні розбіжності щодо визначення сум заборгованості.

Так, у позовній заяві позивач зазначає, що заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення становить 5 823,74 грн, а заборгованість за послуги з централізованого гарячого водопостачання за той самий період - 15 623,23 грн. Колегія суддів погоджується з такими сумами, оскільки вони підтверджені належним чином, зокрема додатком №1 до договору про відступлення прав вимоги від 11.10.2018 № 602-18 (а. с. 24).

Надалі, в позовній заяві позивач визначає заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01.05.2018 по 31.10.2021 у розмірі 21 165,24 грн, а заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води за цей період - 39 352,51 грн. Водночас з аналізу розрахунку, долученого позивачем, вбачається, що сума заборгованості становить 23 164,27 грн за опалення та 41 452,51 грн за гарячу воду (а. с. 13 зв.).

Незважаючи на цю розбіжність, суд першої інстанції правомірно стягнув саме ті суми, які були заявлені позивачем у позовних вимогах, оскільки суд не має права виходити за їх межі (частини перша та друга статті 264 ЦПК України).

Згідно з вимогами процесуального закону, суд під час ухвалення рішення зобов`язаний установити всі фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, надати їм належну правову оцінку, а також оцінити всі докази у їх сукупності та взаємозв`язку. Дослідити поданий доказ, перевірити його зміст, співставити з іншими матеріалами справи та, у разі незгоди, навести правові аргументи його спростування - це прямий процесуальний обов`язок суду.

Щодо заборгованості, яка утворилася після 01.11.2021, позивач визначив її в таких розмірах: 33 278,46 грн - за послуги з теплової енергії та 34 650,63 грн - за послуги з постачання гарячої води.

Ці суми повністю відповідають розрахунку, долученому позивачем (а. с. 14).

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що подані розрахунки не містять підпису бухгалтера та відповідної печатки підприємства. Проте сама лише відсутність первинних документів або певні недоліки в їх оформленні не є достатньою підставою для висновку про відсутність фактичних господарських операцій. На цьому наголосив і Верховний Суд у постанові від 21 травня 2021 року у справі № 910/8861/20.

В свою чергу відповідачі не надали доказів, які б спростовували наявність заборгованості, не подали власного контррозрахунку, ані підтверджень погашення боргу, що виник у результаті неналежного виконання ними обов`язку щодо оплати житлово-комунальних послуг. У матеріалах справи відсутні докази того, що послуги не надавалися або що їх надавав інший постачальник.

Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що відповідачі, будучи споживачами відповідних послуг, не виконали свого обов`язку зі сплати, що згідно зі статтями 526, 610, 612 ЦК України є порушенням зобов`язання. Водночас, суд першої інстанції не дав оцінки розбіжностям між сумами, зазначеними у позовних вимогах, і сумами, відображеними в деталізованих розрахунках позивача.

Отже, з матеріалів справи убачається, що станом на 30.04.2025 за особовим рахунком № НОМЕР_1 утворилась заборгованість у розмірі 150 200,46 грн, яка складається з:

Заборгованість за послуги, спожиті до 01.05.2018:централізоване опалення - 5 823,74 грн; централізоване постачання гарячої води - 15 623,23 грн.

Заборгованість за період з 01.05.2018 по 31.10.2021: централізоване опалення - 21 165,24 грн; централізоване постачання гарячої води - 39 352,51 грн.

Заборгованість за період з 01.11.2021:постачання теплової енергії - 33 278,46 грн; постачання гарячої води - 34 650,63 грн.

Плата за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води - 306,65 грн.

Крім того, з матеріалів справи убачається, що позивачем заявлено до стягнення з відповідачів 3% річних, інфляційні втрати та пеня.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Отже, будь-які посилання на об`єктивні труднощі, відсутність коштів чи інші обставини не звільняють відповідачів від обов`язку належного та своєчасного виконання грошових зобов`язань перед постачальником житлово-комунальних послуг.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі прострочення виконання грошового зобов`язання боржник зобов`язаний, на вимогу кредитора, сплатити суму основного боргу, інфляційні втрати за весь час прострочення, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений законом або договором.

Отже, інфляційні втрати та 3 % річних є обов`язковими елементами відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, які нараховуються незалежно від вини боржника.

Колегія суддів також звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2023 № 1405, яка набула чинності 30.12.2023, з 31.12.2023 поновлено нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення сплати житлово-комунальних послуг. Ця постанова прямо скасувала дію попередніх карантинних та воєнних обмежень, повернувши загальні правила відповідальності за грошовими зобов`язаннями.

Отже, позивач, КП «Київтеплоенерго», мав повне правове підґрунтя для здійснення нарахувань 3 % річних, інфляційних втрат та пені на суму простроченої заборгованості відповідачів.

Колегія суддів зауважує, що поданий позивачем розрахунок є доволі детальним та інколи виглядає дещо технічно складним через велику кількість періодів нарахувань і зміну тарифів. Разом з тим, сам факт певної складності розрахунку не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки всі його складові (основний борг, інфляційні втрати, 3 % річних та пеня) відповідають вимогам законодавства.

При цьому, відповідачами не подано альтернативного, спростовуючого розрахунку або доказів його помилковості.

За таких обставин, попри певну «незвичність» структури розрахунку, він є зрозумілим з точки зору логіки нарахування та узгоджується з вимогами ст. 625 ЦК України, а тому, підстави для сумнівів у його достовірності відсутні.

З урахуванням встановленої судом першої інстанції суми основної заборгованості, інфляційних втрат, 3 % річних та пені, загальна сума позовних вимог, що підлягає стягненню солідарно з відповідачів на користь КП «Київтеплоенерго», становить 178 006,40 грн. Колегія суддів погоджується з цим висновком як таким, що ґрунтується на належних доказах та на правильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Ураховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом приведення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Разом з тим, убачається, що у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 зазначала про необхідність відстрочення виконання судового рішення з огляду на складні життєві обставини та низький розмір доходу. Крім того, відповідачка просила суд здійснити перерахунок нарахувань (а. с. 34-35). Проте зазначені доводи залишилися поза увагою суду першої інстанції, у зв`язку з чим колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця - встановити або змінити спосіб чи порядок його виконання.

Отже, під час апеляційного перегляду рішення суду апеляційний суд позбавлений можливості вирішувати питання відстрочення чи розстрочення виконання рішення, оскільки такі повноваження виключно належать суду першої інстанції.

У зв`язку з цим колегія суддів роз`яснює відповідачці її право подати відповідну заяву до Оболонського районного суду м. Києва у порядку статті 435 ЦПК України.

Крім того, колегія суддів також вважає за необхідне зазначити відповідачці, що вона не позбавлена можливості звернутися до позивача з вимогою про здійснення перерахунку нарахувань відповідно до чинного законодавства, якщо не погоджується з таким нарахуванням.

Водночас, колегія суддів відмічає, що доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок вартості послуг було здійснено за кількістю зареєстрованих, а не фактично проживаючих осіб, не заслуговують на увагу. Відповідно до чинного законодавства, зокрема статей 7, 9, 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати отримані житлово-комунальні послуги, а облік споживання здійснюється на підставі показників вузлів обліку, а у разі їх відсутності відповідно до затверджених норм споживання. У квартирі відповідачів лічильник гарячої води відсутній, а тому позивач правомірно здійснював розрахунок згідно з нормами саме так, як це передбачено законом.

Не є підставою для звільнення від оплати і той факт, що певні зареєстровані особи фактично не проживають у квартирі. Законодавство чітко передбачає механізм перерахунку або зменшення плати за ЖКП у випадку тимчасової відсутності споживачів (постанови КМУ № 630 та № 151). Проте такі перерахунки здійснюються лише на підставі заяви споживача та належних доказів, зокрема, довідок про відсутність, підтверджених документально. Відповідачами жодних доказів тривалої відсутності зареєстрованих осіб не подано, а офіційною інформацією, яка має юридичне значення, залишається саме реєстрація місця проживання.

Посилання відповідачки на складне матеріальне становище, інвалідність ІІ групи та невисокий розмір пенсії не спростовують факту виникнення заборгованості. Такі обставини можуть бути враховані виключно при вирішенні питання про відстрочення або розстрочення виконання рішення, але не звільняють від обов`язку оплатити спожиті комунальні послуги. Верховний Суд неодноразово підкреслював, що скрутне матеріальне становище не впливає на сам факт існування боргу та виконання існуючих обов`язків споживача послуг.

З огляду на наведене вище, колегія суддів погоджується з тим, що суд першої інстанції допустив процесуальне порушення, залишивши поза увагою заяву відповідачки про розстрочення виконання судового рішення. Проте, таке порушення не впливає на правильність висновків суду щодо суті спору та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на вищенаведене рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 липня 2025 рокупідлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 липня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 27 листопада 2025 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура