Справа № 202/8588/24
Провадження № 2/202/728/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2025 року Індустріальний районний суд м. Дніпра в складі: головуючого судді Бєльченко Л.А., за участю секретаря судового засідання Щербини В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2024 року позивачка звернулася з цим позовом до відповідачки.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.07.2024 визначено суддю Бєльченко Л.А. для розгляду цієї справи.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06.09.2024 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвалою судді від 17.09.2024 відкрито провадження у цій справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11.07.2023 року державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори, вона і ОСОБА_2 є власниками, по 1/2 частині кожна, однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 31,6 кв.м. Квартира залишилася їм у спадок після смерті їх рідної сестри ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначено, що квартира є неподільною і не може бути виділена в натурі; фактично нею користується і сплачує комунальні послуги лише вона, позивач.

З урахуванням того, що відповідачці належать 1/2 частка спірної квартири, яка не є значною, ОСОБА_2 має у власності житловий будинок у АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим припинення права власності на спірну квартиру не завдасть їй істотної шкоди, позивач просила суд припинити право власності відповідачки на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , стягнувши на її користь грошову компенсацію її вартості у розмірі 372 566,50 грн., які вона внесла на депозитний рахунок суду, та визнати за нею право власності на 1/2 частку цієї квартири на підставі ст. 365 ЦК України. Просила вирішити питання про судові витрати у справі.

Позивач і її представник, ОСОБА_4 , під час розгляду справи позов підтримали, просили задовольнити, додатково зазначивши, що між сторонами склалися неприязні стосунки і разом вони користуватися спірною квартирою не можуть.

Відповідачка і її представник, адвокат Горєва К.С., позов не визнали.

Заперечуючи проти позову, представником відповідачки зазначено, що відповідачка не погоджується на отримання грошової компенсації на належну їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; її частка у квартирі не є незначною, вона є рівною частці позивачці. Також ОСОБА_2 не згодна з оцінкою вартості квартири і її 1/2 частки. Тому просила відмовити у задоволені позову.

Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.07.2023 року, виданого Шостою дніпровською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №3-560, ОСОБА_5 і ОСОБА_2 є власниками по 1/2 частині кожна, однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 31,6 кв.м.

Згідно висновку судового експерта №1226/05-25 від 05.06.2025, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 745 133 грн., відповідно вартість 1/2 її частини становить 372 566,50 грн.

Позивачка зазначає, що відповідачка ОСОБА_2 в цій квартирі не проживає, в неї є власне житло, тому позбавлення права власності відповідача на 1/2 частку квартири не завдасть їй істотної шкоди.

Відповідно до положень ст.41 Конституції України та частини 1 ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.321 ЦК України).

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частинами 1, 2 статті 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; ч.1 ст.356 ЦК України - власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Судом встановлено, що спірна квартира належить сторонам справи на праві спільної часткової власності, де кожному з них належить по 1/2 частки квартири.

Статтею 365 ЦК України регламентується питання про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Так, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз положень ст.365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 13 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Про зазначене йдеться у правовому висновку Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 у справі №908/1754/17.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в абз.3, 4 п.6 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» вбачається, що розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Крім того, в окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею.

Поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного тощо.

При цьому, як зазначається в постанові Верховного Суду України від 15.07.2016 у справі №6-1599ц16, тягар доказування, що частка відповідача є незначною і вона не може бути виділені в натурі, несе позивач.

Згідно частини 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З урахуванням встановлених обставин і відповідних ним правовідносин, суд вважає, що позивачем не доведено, не надано доказів, що припинення права власності відповідачки на 1/2 частку у спірній квартирі, які є рівною з часткою позивачки, не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_2 та не буде непропорційним втручанням у право власності відповідача.

Та обставина, що відповідачка, зі слів позивачки, має інше власне житло і не проживає у спірній квартирі, не впливає на висновки суду про неможливість припинення права власності на її частку у спірній квартирі, оскільки 1/2 частину квартири не можна вважати незначною.

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на спірну 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

За змістом статей 316, 317, 392 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. При цьому підстави набуття права власності врегульовано статтею 328 Цивільного кодексу України, відповідно до котрої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги позивачки про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/2 частку у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 відмовлено, то не підлягає задоволенню і вимога про визнання права власності позивачки на цю частку.

Сплачену на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області згідно квитанції №0.0..1 від 21.06.2022 року (код отримувача: 26239738; банк отримувача: ДКСУ, м.Київ; код банку отримувача: 820172; рахунок отримувача UA0017442) суму у розмірі 372 566,50 грн. слід повернути позивачеві.

Судові витрати позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.4,12,13,81,259,263-265,268 ЦПК України , суд -

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності.

Повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , сплачену на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області згідно квитанції №0.0..1 від 21.06.2022 року (код отримувача: 26239738; банк отримувача: ДКСУ, м.Київ; код банку отримувача: 820172; рахунок отримувача UA0017442)суму у розмірі 372 566 (триста сімдесят дві тисячі п`ятсот шістдесят шість) грн. 50 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Бєльченко Л.А.