ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/7540/25Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М.
Провадження № 22-ц/817/1004/25 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

секретар- Панькевич Т.І.

з участю представника АТ КБ "ПриватБанк" -

Дурдинець Р.Ю., представника ОСОБА_1 -

адвоката Василишина К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 липня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ "ПриватБанк" про визнання недійсними транзакцій та договорів, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, який обґрунтовано тим, що він є клієнтом банку з 2016 року та отримував пенсійні виплати на картку № НОМЕР_1 за договором № SAMDNWFC0.

У період з 20.02.2024 по 04.03.2024 невідомі особи незаконно отримали доступ до його номера телефону та банківських рахунків, ініціювали випуск додаткової картки, з якої зняли 12600 грн власних коштів позивача, а також здійснили низку несанкціонованих переказів і зняття готівки з кредитних карток, заволодівши кредитними коштами на суму 24 960,18 грн та коштами, що надходили на рахунки в цей період, у розмірі 4 600 грн.

Використовуючи ОТР підпис, зловмисники від імені ОСОБА_1 уклали кредитний договір № SAMDNWFC0, оформили кредитну картку № НОМЕР_2 , а також уклали низку договорів «Оплата частинами», унаслідок чого за Позивачем обліковується заборгованість у сумі 45983,13 грн.

Оскільки ОСОБА_1 не ініціював зазначених операцій і договорів, відповідні угоди в нього відсутні, у зв`язку з чим він вважає всі транзакції та правочини, вчинені від його імені у спірний період несанкціонованими та такими, що не створюють для нього жодних зобов`язань, тому просив:

визнати недійсними транзакції з карток, виданих на ім`я ОСОБА_1 згідно договору № SAMDNWFC0 від 29.08.2016 року, здійснених у період з 20.02.2024 року по 04.03.2024 року;

стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 12 600 грн;

визнати недійсними транзакції з карток, виданих на ім`я ОСОБА_1 згідно договору № SAMDNWFC0 від 20.02.2024 року, здійснені у період з 20.02.2024 року по 22.02.2024 року щодо переказу кредитних коштів на загальну суму 24 960,18 грн;

визнати недійсними кредитні договори: №SAMDNWFC0 від 20.02.2024 року; №SAMDNWFC5 від 21.02.2024 року; №SAMDNWFC1 від 21.02.2024 року; №SAMDNWFC4 від 21.02.2024 року; №SAMDNWFC0 від 21.02.2024 року; №SAMDNWFC6 від 22.02.2024 року;

зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» скасувати нараховані за кредитним картковим рахунком № НОМЕР_2 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Білого Ю.Б., згідно угоди №SAMDNWFC0 від 20.02.2024 року, проценти, пені та інші штрафні санкції за користування кредитним лімітом, що утворився внаслідок проведення операцій (транзакцій) у період з 20.02.2024 року по 04.03.2024 року;

визнати відсутнім у АТ КБ «Приватбанк» права вимоги до ОСОБА_1 за правочинами, що укладені між сторонами у період з 20.02.2024 по 04.03.2024.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 07.07.2025 року позов задоволено частково.

Визнано недійсними транзакції з карток, виданих АТ «КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_1 згідно договору №SAMDNWFC0 від 29.08.2016 року, здійснені у період з 20.02.2024 року по 04.03.2024 року, які ініційовані від імені ОСОБА_1 .

Визнано недійсними транзакції з карток, виданих АТ «КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_1 згідно договору № SAMDNWFC0 від 20.02.2024 року, які ініційовані від імені ОСОБА_1 щодо переказу кредитних коштів на загальну суму 24 960,18 грн.

Стягнуто з АТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 12600 грн.

Стягнуто з АТ «КБ «Приватбанк» на користь держави 3633,60 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі АТ КБ "ПриватБанк" просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Крім того, АТ КБ "ПриватБанк" просить виключити з мотивувальної частини рішення висновки щодо неукладеності кредитного договору №SAMDNWFC0 від 20.02.2024 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк».

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд помилково дійшов висновку про неукладеність кредитного договору №SAMDNWFC0, не врахував презумпцію правомірності правочину, особливості укладення електронних договорів та підписання їх одноразовим ідентифікатором у Приват24, усталену судову практику Верховного Суду, а також не дав належної оцінки доказам банку про те, що спірні операції здійснювалися з використанням фінансового номера позивача, пароля та ПІN-коду, які мали бути відомі лише йому. Банк посилається на норми Закону України «Про платіжні послуги» та Положення НБУ №164, які покладають на користувача обов`язок зберігати платіжний інструмент та індивідуальні облікові дані і несення ризику збитків до моменту повідомлення емітента.

Крім того, банк акцентує увагу, що судом не було надано оцінки тим обставинам, що зміна паролю відбулась 20.02.2024 року о 20:22:53 год., тоді як використання банківських послуг 20.02.2024 року мало місце ще з 16 год. Так, заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг по договору №SAMDNWFC0 від 20.02.2024 року була підписана ОТП-паролем 20.02.2024 об 16:28 год., тобто до зміни паролю. З наведеного слідує, що при вчиненні трансакцій 20.02.2024 року використовувались фінансовий номер клієнта +90 та пароль входу в додаток Приват24, відомий лише позивачу.

Банк вважає, що операції зі зняття коштів з картки відповідача стали можливими лише в результаті входу до акаунту Приват24, пароль входу до якого знав лише позивач, а для його зміни необхідно вводити пін-код картки, який також відомий виключно позивачу та за розголошення якого він несе відповідальність.

АТ КБ «Приватбанк» указує, що наявність кримінального провадження не може свідчити, у силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину стосовно позивача до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені, а також не може бути підставою для звільнення його від обов`язку належного виконання зобов`язання.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Василишин К.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Доводи відзиву зводяться до того, що відповідач не довів причетності ОСОБА_1 до оспорюваних транзакцій, а наведені в апеляційній скарзі твердження ґрунтуються лише на припущеннях щодо доступу до «Приват24», без подання будь-яких безспірних доказів сприяння позивачем втраті чи незаконному використанню ПІН-коду або іншої платіжної інформації; водночас банк не спростував можливість доступу третіх осіб до системи та не довів належного функціонування механізмів безпеки, тоді як усталена практика Верховного Суду покладає обов`язок доказування вини користувача саме на банк.

Заслухавши пояснення представників сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Обставини справи.

ОСОБА_1 відповідно до договору №SAMDNWFC0 від 29.08.2016 року має відкритий у АТ КБ «ПриватБанк» рахунок НОМЕР_3 , для обслуговування якого йому була видана картка для виплат № НОМЕР_1 , на яку надходили його пенсійні виплати.

Як видно з виписки за вказаним рахунком, у період з 20.02.2024 року по 04.03.2024 року зафіксовано надходження коштів як з власної картки, так і з інших джерел, а також операції з видачі готівки та переказів. У результаті проведених транзакцій залишок на картці зменшився з 12 832,46 грн до 86,50 грн, тобто на 12 745,96 грн.

Крім того, у справі наявна заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 20.02.2024 року, з якої видно, що ОСОБА_1 , підписавши її відповідно до ст. 634 ЦК України, приєднався до чинної на той момент редакції Умов і Правил АТ КБ «ПриватБанк», розміщених за адресою https://privatbank.ua/terms. Заява та Умови разом утворюють змішаний договір банківського рахунка, споживчого кредиту та обслуговування платіжного інструменту, за яким він прийняв на себе всі визначені права й обов`язки. Згідно позначки, заява підписана ОСОБА_1 ОТП 20.02.2024 16:28.

На підставі вказаної заяви позивачу відкрито рахунок № НОМЕР_4 відновлювальної кредитної лінії та надано кредитну карту НОМЕР_5 .

Як видно із виписки по карті НОМЕР_2 за період із 01.01.2024 року по 06.03.2024 року, наявні операції по надходженню, переказу коштів за період 20.02.2024 року по 22.02.2024 року, внаслідок яких баланс відповідача знизився із 0 грн станом на 20.02.2024 до - 24960,18 грн станом на 22.02.2024.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором від 20.02.2024 року, станом на 16.10.2024 року наявна прострочена заборгованість за тілом кредиту у розмірі 24960,18 грн та за простроченими відсотками 6412,16 грн.

Згідно витягу із Єдиного реєстру досудових розслідувань від 06.03.2024 року, відділенням поліції №1 Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області за зверненням ОСОБА_1 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зареєстровано кримінальне провадження №0000079 від 07.03.2024 за фактом того, що із 10.02.2024 року по 05.03.2024 року невідома особа шахрайським способом заволоділа грошовими коштами ОСОБА_1 , які знаходилися на банківській картці НОМЕР_1 АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 12665 гривень.

Як видно із відповіді відділенням поліції №1 Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області від 29.07.2024 року №5956, в ході досудового розслідування встановлено, що викладені в заяві про вчинення кримінального провадження знайшли фактичне підтвердження, оскільки відсутні підстави вважати, що потерпілий ( ОСОБА_1 ) чи заявник ( ОСОБА_2 син Позивача) своїми діями чи бездіяльністю сприяли втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції зі списання коштів.

Відповідач в суді першої інстанції зазначав, що ОСОБА_1 має такі карткові рахунки: кредитна картка НОМЕР_2 , відкрита 20.02.2024 року, картка для виплат НОМЕР_6 , відкрита 20.02.2024 року.

АТ КБ «Приватбанк» зафіксовано ряд звернень клієнта ОСОБА_2 , (фін.номер НОМЕР_7 , син ОСОБА_1 ), який повідомив, що в банку представляє інтереси батька ОСОБА_1 за наявним дорученням. В ході комунікації з оператором клієнтської підтримки вказав, що «фінансовий» мобільний номер його батька, а саме НОМЕР_8 було з невідомих причин заблоковано оператором зв`язку Lifecell, а сам пенсіонер ОСОБА_1 знаходиться за межами України на лікуванні.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (частина перша статті 1066 ЦК України).

Статтею 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Клієнт зобов`язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з пунктом 1.27 частини першої статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу (пункт 1.4 частини першої статті 1 цього Закону).

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі (абзац третій пункту 1.24 частини першої статті 1 цього Закону).

Користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень (пункт 14.12 статті 14 цього Закону).

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 5 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності безспірних доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17), від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц (провадження № 61- 30583св18), від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19 (провадження № 61-1035св21), від 29 серпня 2022 року у справі № 532/1349/19 (провадження № 61-6887св21) від 31 липня 2024 року у справі № 953/5904/22 (провадження № 61-8452св23).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229, 233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Подібна правові висновки викладені у постанові Верховного суду 21 січня 2021 року у справі №759/1695/17 .

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, зазначила, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не підлягає визнанню недійсним.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У частинах першій, шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Визнаючи недійсними спірні транзакції та стягуючи з відповідача на користь позивача 12 600 грн, суд першої інстанції виходив з того, що спірні операції з карткових рахунків ОСОБА_1 були здійснені без його волевиявлення та ініціювання, позивач своєю поведінкою не сприяв розголошенню ПІН-коду чи іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, тоді як АТ КБ «Приватбанк» не довів протилежного та не надав належних і допустимих доказів вини позивача, у зв`язку з чим відповідальність за несанкціоновані списання коштів покладається на банк як професійного надавача платіжних послуг.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що договір №SAMDNWFC0 від 20.02.2024 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» є неукладеним, оскільки відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували волевиявлення ОСОБА_1 на укладення цього правочину, зокрема відсутні докази підписання позивачем заяви про приєднання чи самого договору як у письмовій, так і в електронній формі. Також, банк не підтвердив факт ідентифікації особи позивача під час нібито укладення договору через систему «Приват24», не надав технічних даних про вхід до акаунта, здійсненні позивачем дії, накладення електронного цифрового підпису.

З таким висновком суду першої інстанції слід погодитися, оскільки він відповідає вимогам закону та ґрунтується на матеріалах справи.

Зокрема, суд першої інстанцій, встановивши, що позивач не вчиняв дій, спрямованих на списання чи переказ коштів з його карткового рахунка, а відповідач не надав безспірних доказів на підтвердження вчинення позивачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за вказаними картковими рахунками, дійшов правильного висновку про задоволення вимог позову в оскаржуваній заявником частині щодо визнання недійсними вказаних трансакцій та повернення ОСОБА_1 таких коштів, які безпідставно списані з його рахунків.

Доводи апеляційної скарги про те, що підписання заяви о 16:28 год. та зміна паролю о 20:22 год. нібито підтверджують особисте використання додатку Приват24 позивачем, є безпідставними, оскільки банк не надав жодних технічних даних, які б підтверджували, що вхід до системи та ініціювання операцій здійснювалися саме ОСОБА_1 . Сам по собі факт введення ОТР-коду не підтверджує, що дії вчиняв саме позивач, оскільки банк повинен довести неможливість доступу до облікового запису будь-яких інших осіб. Жодних таких доказів відповідач не надав, тому наведені апеляційною скаргою аргументи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що операції стали можливими виключно внаслідок входу до акаунту «Приват24», доступ до якого начебто мав лише позивач, є необґрунтованими. Саме на банку лежить обов`язок довести, що доступ до системи не могли отримати сторонні особи, зокрема шляхом отримання контролю над фінансовим номером чи іншими засобами автентифікації. Відповідач не надав жодних технічних доказів фактичного входу до акаунту особисто позивачем, використання ним пін-коду або підтвердження операцій. Посилання ж на те, що ці дані «невідомі іншим особам», є лише припущенням і не підтверджує участь позивача у здійсненні спірних транзакцій.

Доводи апеляційної скарги про те, що сам факт існування кримінального провадження не підтверджує вчинення злочину та не звільняє позивача від виконання зобов`язань, є помилковими, оскільки суд першої інстанції не покладав у основу рішення припущення про вчинення щодо позивача злочину. Суд оцінював надані матеріали не як доказ винності конкретної особи, а як підтвердження того, що позивач своєї участі у спірних операціях не вчиняв, що прямо випливає з висновків правоохоронних органів про відсутність його дій чи бездіяльності, які могли сприяти здійсненню транзакцій. Отже, матеріали кримінального провадження були використані лише для встановлення фактичних обставин, а не для звільнення позивача від будь-яких обов`язків, тому зазначені доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо неукладеності договору та неврахування особливостей електронного правочину є необґрунтованими, оскільки саме на банку лежить обов`язок довести факт укладення договору, ідентифікацію клієнта та підтвердження волевиявлення позивача. Суд першої інстанції встановив, що відповідач не подав жодних належних доказів підписання ОСОБА_1 заяви про приєднання чи самого договору ні електронним підписом, ні одноразовим ідентифікатором у Приват24, ані технічних журналів, які б підтверджували виконання відповідних дій саме позивачем.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 3 грудня 2025 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Гірський Б.О.

Костів О.З.