Справа № 361/6053/25
Провадження № 2/361/2135/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.11.25

14 листопада 2025 р. м.Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Писанець Н.В.,

при секретарі Михальовій М.В.,

представника позивача Марченко Д.І.,

відповідачів- ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бровари у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 , у інтересах якого діє адвокат Марченко Дмитро Іванович, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області знаходилась вищевказана цивільна справа. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 , представником позивача адвокатом Марченко Д.І. зазначено, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами. У 2003 році позивач ОСОБА_3 збудував за власні кошти на території вказаної земельної ділянки господарську будівлю баню - вартість якої склала 50 000,00 грн. Також представником позивача зазначено, що за вищевказаною адресою ОСОБА_3 проживав разом з дружиною ОСОБА_2 , тещею ОСОБА_1 та сестрою дружини ОСОБА_4 . Починаючи з 2010 року, постійним місцем проживання позивача стала збудована ним баня, оскільки сімейне життя з ОСОБА_2 не склалось і він почав мешкати окремо від родини. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.04.2012р. у справі №1007/4084/2012 шлюб між сторонами було розірвано. За період початку проживання позивача у будівлі бані, ним були здійснені поліпшення та поточні ремонти. 18 лютого 2025 року відповідачами було здійснено державну реєстрацію права власності на закінчений об`єкт будівництва житловий будинок садибного типу разом із спорудами (літня кухня та баня) за адресою: АДРЕСА_1 у рівних частинах по 1/3 на кожного власника.

Вважаючи себе таким, що протягом 15 років добросовісно, відкрито та безперервно мешкає у вказаній вище бані, а відповідачі та свідки у справі були обізнані про цей факт та не заперечували його, ОСОБА_3 просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на господарську будівлю баню, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивача адвокат Марченко Д.І. в судовому засіданні позовну заяву підтримував в повному обсязі, просив її задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , присутні у судовому засіданні, підтвердили обґрунтування позивача та фактичні обставини його проживання у будівлі бані на території будинку АДРЕСА_1 , не заперечували проти задоволення позовних вимог.

Сповіщена про час та дату розгляду справи відповідач ОСОБА_4 до зали суду не з`явилась, правом на подачу відзиву не скористалась.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_5 показав, що дійсно ОСОБА_3 протягом тривалого часу, більше 10 років, проживав окремо від своєї родини у будівлі бані, яку побудував за власний рахунок.

Аналогічні показання дала допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_6 .

Суд, вислухавши думку представника позивача, відповідачів, показання свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

З витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №414519819 від 21.02.2025р.; №414520000 від 21.02.2025р.; №414520177 від 21.02.2025р. вбачається наявність у відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 спільного часткового права власності по 1/3 частині у кожній на житловий будинок садибного типу загальною площею 427,7 кв.м., житловою площею 188,4 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

За змістом технічного паспорту на вищевказаний будинок, виготовленому станом на 11.02.2025р., зі схеми розташування будівель та споруд вбачається наявними: А-2 житловий будинок, Б літня кухня, Д баня, Е басейн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.04.2012р. у справі №1007/4084/2012 шлюб, зареєстрований 24.10.2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

За таких обставин, право власності за набувальною давністю виникає лише за сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Відсутність хоча б однієї з наведених вище умов виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю.

Так, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Відсутність добросовісності в позивача щодо заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені ст. 344 ЦК України.

Аналогічну правову позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі за № 910/17274/17, а також у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц від 15 травня 2019 року у справі № 729/608/17, від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц, від 15 липня 2020 року у справі № 520/3015/16-ц від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18.

За таких обставин, суд зазначає, що оскільки є відомі позивачу власники нерухомого майна, тому він знав про заволодіння саме їх майном, і позивачем не доведена загальна відсутність їх претензій, тому відсутня добросовісність, як одна з обставин, яка необхідна у своїй сукупності для набуття права власності за набувальною давністю.

При цьому, суд зауважує, що лише визнання позовних вимог двома з трьох відповідачів у справі, при наявності їх відомого для позивача зареєстрованого права власності на баню - не є підставою для суду для задоволення позовних вимог за набувальною давністю, а створює для позивача можливість подальшого позасудового розв`язання його вимог, шляхом здійснення відповідачами розпорядження своєю власністю на власний розсуд, у тому числі на користь позивача у тій чи інший частині належного їм майна, оскільки наразі спір про порушені права позивача є відсутнім.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України.

Згідно з частиною першою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що підстав для задоволення позовних вимог судом не знайдено, судовий збір залишається на позивачеві.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , у інтересах якого діє адвокат Марченко Дмитро Іванович, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Суддя Писанець Н.В.