ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/9971/21 Головуючий в І інстанції: Єпішин Ю.М.
Номер провадження: 22-ц/819/1365/25 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Воронцової Л.П.,

Склярської І.В.,

секретар Олійник К.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Лошкарьова Федора Анатолійовича, який діє від імені ОСОБА_1 , на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді Єпішина Ю.М., дата складення повного рішення 27 жовтня 2025 року, у справі за позовом адвоката Лошкарьова Федора Анатолійовича, який діє від імені ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позовної заяви, оскаржуваного судового рішення та апеляційної скарги

13 червня 2021 року адвокат Лошкарьов Федір Анатолійович, який діє від імені ОСОБА_1 , звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в якому, враховуючи заяву про уточнення позовних вимог від 07.02.2022 року, а також Додаткові пояснення від 21.08.2025 року, подані до закінчення підготовчого засідання, просив:

--- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , від 30.09.2019, серії та номер: НОА411210, посвідчений Приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Голодюк О.М. за реєстраційним № 1752;

--- застосувати наслідки недійсності правочину повернувши сторони у первісний стан шляхом скасування запису про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Позов обґрунтований наступним.

ОСОБА_3 , як винна особа у затопленні квартири АДРЕСА_2 , як наслідок особа, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, розмір якої визначено судовою інженерно-технічною експертизою у справі № 766/14076/18 у розмірі 40 770,00 грн, з метою уникнення відповідальності, за домовленістю із сином відповідачем ОСОБА_2 , 30.09.2019 року уклали договір дарування, без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися вказаним правочином, а саме реального переходу права власності від дарувальника до обдарованого.

Вважає, що між відповідачами було укладено фіктивний правочин, у якому внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву.

Вказав, що основою позову є твердження, що вказаний договір дарування квартири є правочином, вчиненим на шкоду кредитору (фраудаторним), та має ознаки фіктивності. Адже на момент укладення договору дарування ОСОБА_3 була достеменно обізнана про існування боргового зобов`язання перед позивачкою, що виникло внаслідок затоплення квартири позивачки. Розмір шкоди, що становить 40 770,00 грн, був визначений ще у липні 2018 року в рамках судової справи № 766/14076/18.

Послався на висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц, яка підтримала практику Верховного Суду України щодо фіктивності правочинів, які укладаються з метою запобігання зверненню стягнення на майно (фраудаторні правочини правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам). Велика Палата Верховного Суду в зазначеній справі зробила висновок, що позивач має право звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст.234 ЦК України, так і інша підстава, наприклад, передбачена ст.228 ЦК України.

Укладення зазначеного договору за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а тому даний правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Визнання договору дарування недійсним призведе до повернення сторін у первісний стан: право власності на квартиру повернеться до ОСОБА_3 , а отже, на неї знову може бути звернене стягнення.

Оскільки договір був безоплатним, відповідач ОСОБА_2 не несе жодних майнових втрат, адже він не сплачував кошти за квартиру. Він лише повертає те, що отримав безкоштовно внаслідок неправомірної схеми. Тому, вважає, його можливі посилання на порушення права власності є маніпулятивними. Ця позиція підтверджується сталою судовою практикою (у тому числі Постанова КЦС ВС від 08.01.2025 у справі № 760/21831/18).

Також, у Клопотанні про визнання правонаступником, поданому 29.08.2025 року, зазначив, що в ході розгляду справи 29.08.2025 було встановлено, що первісна відповідачка, ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до моменту подання позовної заяви 13.06.2021 року. Ця обставина, на його думку, не є підставою для залишення позову без розгляду, оскільки правонаступник первісної відповідачки, її син ОСОБА_2 , вже є стороною у справі другим відповідачем. Він є спадкоємцем, що фактично прийняв спадщину, відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України. Ще за життя матері, але вже після виникнення боргового зобов`язання, він став формальним власником спірної квартири на підставі оспорюваного договору дарування від 30.09.2019. Цей договір, який сторона позивача вважає фраудаторним, став інструментом передачі йому у володіння та користування основного і найціннішого активу, що мав увійти до спадкової маси. Вказав, що з матеріалів справи відомо, що ОСОБА_2 був зареєстрований та проживав у спірній квартирі разом зі своєю матір`ю. Після її смерті він не припинив володіти та користуватися цим майном. Враховуючи, що ОСОБА_2 є спадкоємцем, який прийняв спадщину, він став правонаступником своєї матері у всіх її правах та обов`язках. Оскільки він вже залучений до участі у справі як відповідач, мова йде не про залучення нової особи, а про уточнення його процесуального статусу. Він має відповідати перед судом у двох іпостасях: як сторона фраудаторного правочину обдаровуваний, який свідомо брав участь в угоді, спрямованій на завдання шкоди кредитору; як правонаступник первісного боржника спадкоємець, який прийняв на себе борги своєї матері разом із її майном.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області Херсонської області від 13.07.2021 року було відкрито провадження у справі за правилами загального провадження та призначено підготовче судове засідання у справі.

Розпорядженням голови Верховного Суду №1/0/9-22 від 06.03.2022 року "Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ, підсудну Херсонському міському суду Херсонської області.

Рішенням Вищої ради правосуддя №566/0/15-23 від 30.05.2023 року "Про відновлення роботи Херсонського міського суду Херсонської області, зміну територіальної підсудності судових справ окремих судів Херсонської області, відтермінування початку відновлення роботи Білозерського районного суду Херсонської області", зокрема вирішено відновити з 1 червня 2023 року роботу Херсонського міського суду Херсонської області, територіальну підсудність судових справ якого змінено розпорядженнями Голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22 (зі змінами, внесеними розпорядженням Голови Верховного Суду від 26 вересня 2022 року № 52), від 10 січня 2023 року № 2. Датою початку процесуальної діяльності, зокрема, Херсонського міського суду Херсонської області визначено 12 червня 2023 року.

Після відновлення роботи суду та проведення інвентаризації розгляд справи продовжено.

Ухвалою від 24.08.2023 року витребувано докази у справі та оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 , виданим Корабельним районним у місті Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 253.

Ухвалою від 29.08.2025 року було закрито провадження у цій справі в частині позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 . При цьому суд враховував, що відповідачка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до звернення представника позивача до суду із вказаним позовом (13.06.2021 року).

Іншою ухвалою від 29.08.2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися. Позивач надав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги просив задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився. Надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Суд розглянув справу за відсутності її учасників.

Оскаржуваним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 17 жовтня 2025 року було відмовлено у задоволенні вказаного позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є матір`ю відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , якому вона подарувала квартиру АДРЕСА_1 згідно договору дарування квартири від 30.09.2019 року.

Також суд враховував положення ст.41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в яких закріплено принцип непорушності права приватної власності, а також положення ст.ст.202, 203, 215, 216, 234, 317, 319, 321, 626, 627, 638, 717, 719, 720, 722 ЦК України.

Також суд виходив з того, що, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, слід встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 27.11.2018 року у справі № 905/1227/17).

Також суд, зважаючи, що позивач вважає даний правочин фіктивним, враховував наступне: фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином; ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину, тобто для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним; у разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний; у фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву; позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц, від 31.03.2021 року у справі № 201/2832/19).

Також суд виходив з того, що основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц, постановах Верховного Суду від 13.03.2019 року в справі № 757/12646/16, від 28.02.2018 року у справі № 909/330/16, від 01.11.2018 року в справі № 910/18436/16.

Також суд враховував, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Також суд виходив з того, що з тексту оспорюваного договору дарування квартири від 30.09.2019 року вбачається, що він укладений у письмовій формі та посвідчений нотаріально, тобто за формою відповідає встановленим законом вимогам, що він підписаний сторонами, які досягли згоди щодо усіх істотних умов цього договору та які у мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, що було першочергово встановлено приватним нотаріусом. Своїми підписами на договорі сторони підтвердили, що договір відповідає їх дійсним намірам, укладений без застосування обману, сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки. Отже, суд встановив, що в матеріалах справи відсутні докази того, що даний договір є фіктивним.

Суд враховував відсутність належних доказів на підтвердження оплатності договору дарування, а також вважав, що доводи позивача про фіктивність договору не знайшли свого підтвердження, так як рішення про стягнення з ОСОБА_3 матеріальної шкоди в справі № 766/14076/18 відсутнє.

З огляду на викладене, суд, встановивши, що укладаючи спірний договір дарування, сторони договору повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не будь-який інший договір, позивач та її представник не обґрунтували фіктивності договору дарування квартири, не надали належних і допустимих доказів на підтвердження того, що сторони уклали зазначений договір дарування з метою уникнення відповідальності, та що воля обох сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваного договору недійсним.

На вказане рішення представником позивача подана апеляційна скарга, в якій ставиться питання про його скасування й ухвалення нового рішення про задоволення позову. При цьому він послався на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема, вказав, що ухваленню рішення передувала судова бездіяльність, суд всупереч вимогам ЦПК України щодо розумних строків та обов`язковості розгляду клопотань, допустив тяганину у розгляді справи, яка тривала півтора року, адже, вказав, етап свідомої та нічим не обґрунтованої процесуальної бездіяльності починається саме після офіційного відновлення роботи суду. Зокрема, 24 серпня 2023 року суд в порушення будь-яких стандартів розумності відклав наступне засідання на п`ять місяців аж на 15 січня 2024 року. А потім з 29 лютого 2024 року по 29 серпня 2025 року, тобто на півтора роки, суд фактично "забув" про існування справи, адже протягом цього часу жодного судового засідання не було призначено, жодної процесуальної дії не було вчинено. Тим самим було порушено право на "розумний строк", яке є фундаментальним, невід`ємним елементом права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як самостійна підстава нелегітимності судового процесу.

Також зазначив, що суд не прийняв до уваги того, що розгляд цієї справи був нерозривно пов`язаний зі справою № 766/14076/18 про стягнення шкоди, адже кожен день затягування у цій справі про визнання договору недійсним це був день, коли відповідач (обдаровуваний) міг вчинити подальші дії з майном (перепродати, подарувати, обтяжити його), а позивачка втрачала будь-яку надію на реальне виконання рішення про стягнення боргу. Отже, суд своєю бездіяльністю фактично обнулив юридичне значення іншого судового процесу.

Також вказав, що з боку суду наявна помилкова правова кваліфікація, а саме свідома підміна поняття "фраудаторний правочин" поняттям "фіктивний правочин", адже, на його думку, фундаментальна помилка суду полягає у повній невідповідності між встановленими обставинами справи та обраною судом правовою кваліфікацією. Так, зазначив, позивачка звернулася до суду з позовом, суть якого полягала у визнанні недійсним договору дарування як фраудаторного правочину тобто правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору, що чітко вбачається з первинної позовної заяви, де позивачка вказала, що договір укладено "з метою уникнення від зазначеної відповідальності" та прямо послалася на практику Великої Палати Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц щодо "правочинів, що вчинені боржником на шкоду кредиторам". Незважаючи на це, вказав скаржник, суд повністю проігнорував цю правову підставу, адже замість аналізу спірних правовідносин крізь призму доктрини fraus creditorum, що ґрунтується на загальних засадах добросовісності, справедливості (ст.3 ЦК України), неприпустимості зловживання правом (ст.13 ЦК України) та невідповідності правочину моральним засадам суспільства (ч.5 ст.203 ЦК України), суд обмежився виключно вузьким та нерелевантним аналізом оспорюваного договору на предмет його фіктивності відповідно до ст.234 ЦК України. Скаржник вказав, що з цього правильного фактичного спостереження (що договір дарування був реально виконаний "нотаріально посвідчений", "право власності було зареєстроване", тобто майно було передано) суд зробив абсолютно хибний юридичний висновок: оскільки правочин був виконаний, він не є фіктивним (відповідно до практики ВСУ), а оскільки він не є фіктивним, то він є дійсним і законним. На думку скаржника це є логічною та юридичною помилкою.

Також зазначив, що суд сплутав два абсолютно різні типи недійсних правочинів: фіктивний правочин (ст.234 ЦК), за яким сторони не хочуть реальних наслідків, вони лише створюють видимість; фраудаторний правочин (ст.ст.13, 203, 215 ЦК), за яким сторони (або принаймні боржник) дуже хочуть реальних наслідків, боржник хоче реально передати майно, щоб воно юридично перестало йому належати і кредитор не зміг на нього звернути стягнення. Таким чином, вказав скаржник, висновок суду про те, що правочин був реально виконаний, не лише не спростовує доводи позивачки, але, навпаки, є ключовою ознакою та підтвердженням наявності саме фраудаторного правочину. Адже суд мав би, встановивши цю обставину, перейти до аналізу мети правочину: чи була ця мета добросовісною (просто обдарувати сина) чи недобросовісною (врятувати майно від кредитора), однак суд цього не зробив.

Також вказав, що є хибним посилання суду на ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже ці норми спрямовані на захист законно набутого майна від свавільного втручання, а предметом даного позову є сама законність набуття права власності відповідачем, адже позивачка стверджує, що правочин, на підставі якого відповідач набув право власності, є недійсним як вчинений з неправомірною метою.

Також зазначив, що суд невірно інтерпретував "баланс інтересів", адже формально вбачав лише право власності відповідача (обдаровуваного), проте повністю проігнорував той факт, що позивачка (кредитор) також має "майно" (possessions) у розумінні Конвенції (активи, включаючи вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має "законне очікування" на отримання можливості ефективно здійснити майнове право; боргова вимога позивачки до дарувальниці, підтверджена судовим провадженням № 766/14076/18, є саме таким "майном"). На думку скаржника, вчинивши оспорюваний правочин, дарувальниця вчинила дії, спрямовані на позбавлення позивачки її "майна" (права вимоги). Тому, зазначив скаржник, визнання такого правочину недійсним є не "втручанням" у мирне володіння майном, а необхідним заходом для відновлення справедливого балансу інтересів.

Також вказав, що посилання суду на справи "Маркс проти Бельгії", "Спорронг та Льонрот проти Швеції" та "Прессос компанія Нав`єра А.О." не є релевантними, адже вказані справи стосуються втручання держави у право власності через публічно-правові обмеження, а не приватних спорів щодо недійсності правочинів, вчинених на шкоду кредиторам. Вважає, що суд механічно переніс висновки з публічно-правових відносин на приватноправовий спір, що є проявом або грубої недбалості (недбальство), або умисного "викривлення вимог права" з метою обґрунтування заздалегідь обраної позиції.

Також зазначив про нерелевантне застосування судом норм про віндикацію та презумпцію правомірності (ст.ст.391, 328, 204 ЦК), нерелевантне посилання суду на постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 від 7 лютого 2014 року, де йдеться про презумпцію правомірності набуття права власності (ст.328 ЦК України), а також на ст.391 ЦК України, про нерелевантне застосування ст.391 ЦК України, яка регулює негаторний позов (позов неволодіючого власника про усунення перешкод), адже позивачка не є власницею спірної квартири і не заявляла вимог про усунення перешкод; її вимога це вимога кредитора про визнання недійсним правочину боржника.

Також вказав, що поза увагою суду залишилось те, що позивачка надала суду вичерпні докази, які прямо вказували на неправомірність (недобросовісність) набуття права власності: наявність боргового зобов`язання у дарувальниці (справа № 766/14076/18); близькі родинні стосунки між сторонами (мати та син); безоплатний характер правочину. На думку скаржника, ці обставини у своїй сукупності є класичними ознаками фраудаторного правочину. Так, зазначив, на момент дарування квартири (30.09.2019 року) в провадженні Херсонського міського суду Херсонської області перебувала справа № 766/14076/18 про стягнення з дарувальниці шкоди, завданої затопленням. Як вважає скаржник, це є центральною обставиною, яка доводила мотив дарувальниці недобросовісність та мету ухилення від відповідальності. А тому, як вважає скаржник, суд замість того, щоб оцінити ці докази та перевірити, чи спростовують вони презумпцію, просто констатував існування самої презумпції правомірності правочину (ст.204 ЦК) та набуття права власності (ст.328 ЦК) як на підставу для відмови у позові і на цій підставі відмовив у позові. Вважає, що це є ухиленням від здійснення правосуддя.

Також зазначив, що суд, вірно процитувавши ст.215 ЦК та вказавши, що підставою недійсності є недодержання вимог ст.203 ЦК, миттєво і безпідставно звузив свій аналіз виключно до ст.234 ЦК (фіктивний правочин). Вважає, що суд повністю проігнорував ч.5 ст.203 ЦК України, яка вимагає, щоб правочин не суперечив інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, адже саме ця норма у поєднанні з принципами ст.13 ЦК України (неприпустимість зловживання правом) є юридичною підставою для визнання недійсними фраудаторних правочинів. Вказав, що правочин, єдиною метою якого є ухилення боржника від виконання свого обов`язку перед кредитором, прямо суперечить інтересам суспільства та його моральним засадам (принципам добросовісності та справедливості). Вважає, що суд свідомо не проаналізував договір на відповідність цій нормі, хоча доводи позивачки прямо про це свідчили.

Також вказав, що суд, пославшись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц, не врахував, що у вказаній постанові Велика Палата чітко розмежувала фіктивні правочини та фраудаторні правочини (Actio Pauliana). Велика Палата вказала, що визнання правочину недійсним як такого, що вчинений на шкоду кредитору, можливе на підставі загальних засад цивільного законодавства (ст.3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (ст.13 ЦК). При цьому позивачка у своїй первинній позовній заяві посилалася саме на цю постанову і саме у цьому, правильному, контексті.

Крім того, зазначив, що, пославшись на відсутність рішення про стягнення з ОСОБА_3 матеріальної шкоди в справі № 766/14076/18, як на підставу для висновку про необгрутованість доводів того, що спірний договір є фіктивним правочином, суд, по-перше, не перевірив стан вказаної справи в реєстрі, а, по-друге, не врахував того, що навіть якщо фінальне рішення ще не було ухвалене на момент дарування (30 вересня 2019 року), це не має жодного юридичного значення для кваліфікації правочину як фраудаторного. Адже, вважає, що для цього достатньо наявності обґрунтованої вимоги кредитора (деліктного зобов`язання, яке виникло в момент затоплення у 2018 році) та усвідомлення боржником цієї вимоги, що беззаперечно підтверджується самою участю у судовому процесі № 766/14076/18 (докази чого були надані). Як вказав скаржник, боржник, знаючи про наявність до нього майнової вимоги, яка з високою вірогідністю буде задоволена, вчиняє дії, щоб зробити виконання майбутнього рішення неможливим. Це і є зловживання правом. Отже, суд, посилаючись на необхідність встановити обставини на момент укладення договору, не лише не встановив ключову обставину (статус боржника), але й необґрунтовано відкинув її, підмінивши поняття "боргове зобов`язання" поняттям "судове рішення" та створивши цим недосяжний стандарт доказування.

Справу було призначено до апеляційного розгляду на 01.12.2025 року о 08-40 годині, однак сторони, які до суду не з`явилися та про причини неявки суд не повідомили, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. У зв`язку з цим апеляційний суд вважає причину неявки в судове засідання вказаних осіб неповажною, вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.

Фактичні обставини, встановлені судом

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Сторонами не заперечується, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є матір`ю відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

За нотаріально посвідченим договором дарування квартири від 30.09.2019 року ОСОБА_3 подарувала належну їй квартиру АДРЕСА_1 своєму сину відповідачу ОСОБА_2 .

За положеннями вказаного Договору дарування:

--- сторони попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, вільно володіючи українською мовою, склали цей договір;

--- за цим Договором ОСОБА_3 , подарувала, а її син ОСОБА_2 , прийняв у дарунок належну Дарувальнику двокімнатну квартиру під АДРЕСА_3 ;

--- Дарувальник свідчить, що квартира набувалася нею за власні кошти, що вчинення цього правочину не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх дітей, обмежено дієздатних та недієздатних осіб; що відчужувана квартира до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, в спорі і під забороною (арештом), податковій заставі не перебуває, реконструкція у квартирі не проводилася (п.5);

--- сторони підтверджують, що надана нотаріусу інформація по всім питанням, які пов`язані з вчиненням цієї нотаріальної дії, є правдивою, подані документи дійсними (п.7).

Спірний Договір дарування квартири містить підписи Дарувальника та Обдаровуваного.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 , виданого Корабельним районним у місті Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 253.

Сторонами не заперечується, що у провадженні Херсонського міського суду Херсонської області перебуває цивільна справа № 766/14076/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди.

Ухвалою суду від 14.09.2018 року було відкрито провадження у вказаній справі № 766/14076/18.

Із ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 04.06.2024 року у справі № 766/14076/18, а також із судових рішень, які оприлюднені в ЄДРСР, вбачається, що ухвалою вказаного суду від 28.02.2024 року було закрито провадження у справі у зв`язку зі смертю відповідача, однак постановою Херсонського апеляційного суду від 21.05.2024 року вказану ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 28.02.2024 року скасовано, а справу було передано для продовження розгляду.

Із постанови Херсонського апеляційного суду від 21.05.2024 року у вказаній справі № 766/14076/18 вбачається, що позов пред`явлено 23.07.2018 року, в обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що відповідачка проживає у квартирі, розташованій над квартирою позивачки. 07 липня 2018 року відбулось затоплення належної позивачці квартири внаслідок пошкодження фільтра водяного лічильника, розташованого у квартирі відповідачки, що підтверджується актом ЖБК "Комаров". Згідно висновку судової інженерно-технічної експертизи вартість ремонтних робіт, необхідних для відновлення пошкодженого внаслідок затоплення майна, становить 40 770,00 грн. З огляду на викладене, посилаючись на ст.1166 ЦК України позивачка просить суд стягнути з відповідачки матеріальну шкоду в сумі 40 770,00 грн, витрати на правничу допомогу 8 000,00 грн та судові витрати.

Скасовуючи вказану ухвалу від 28.02.2024 року про закриття провадження у справі, апеляційний суд у своїй вказаній постанові від 21.05.2024 року виходив з того, що у справі встановлено, що предметом позову є вимоги позивача про відшкодування майнової шкоди, завданої неправомірними діями (бездіяльністю) відповідачки, а саме залиттям належної ОСОБА_1 квартири через несправність лічильника, розташованого у квартирі ОСОБА_3 . Апеляційний суд зазначив, що, аналіз наведених вище правових норм вказує на те, що обов`язок щодо відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій та/або бездіяльності, не належить до тих обов`язків, які відповідно до статті 1219 ЦК України є особистими і стосовно яких правонаступництво недопустиме, оскільки виконання такого обов`язку не є таким, що нерозривно пов`язане з особою спадкодавця, а тому може здійснюватися і спадкоємцями цієї особи за рахунок спадкового майна на передбачених законом умовах. Також апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі з підстав смерті відповідача, на вказане не звернув увагу та, як наслідок, неправильно застосував положення п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки спірні правовідносини допускають правонаступництво.

Таким чином, з приводу правовідносин сторін можна виділити наступні моменти:

--- 07.07.2018 року затоплення квартири позивачки ОСОБА_1 . Остання вказує, що затоплення сталося внаслідок пошкодження фільтра водяного лічильника, розташованого у квартирі відповідачки;

--- 23.07.2018 року позивачка у цій справі ОСОБА_1 пред`явила до Херсонського міського суду позов до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди. Наразі це справа № 766/14076/18, остаточне рішення у ній на цей час не ухвалене, із оприлюднених в ЄДРСР по ній судових рішень, а також із пояснень позивачки у цій справі вбачається, що предметом позову у тій іншій справі № 766/14076/18 є вимога про стягнення матеріальної шкоди в сумі 40 770,00 грн, а також витрат на правничу допомогу 8 000,00 грн та судових витрат;

--- 30.09.2019 року вчинення оспорюваного нотаріально посвідченого договору дарування квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала належну їй вказану квартиру своєму сину відповідачу ОСОБА_2 ;

--- ІНФОРМАЦІЯ_1 дата смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

--- 13.06.2021 року дата пред`явлення позову ОСОБА_1 у цій справі № 766/9971/21 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування вказаної квартири з підстав його фіктивності. Позивачка в позовній заяві послалася на висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц, яка підтримала практику Верховного Суду України щодо фіктивності правочинів, які укладаються з метою запобігання зверненню стягнення на майно (фраудаторні правочини правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам);

--- 29.08.2025 року дата постановлення ухвали Херсонського міського суду у цій справі № 766/9971/21 про закриття провадження в частині позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 з підстав того, що відповідачка ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до звернення представника позивача до суду із вказаним позовом (13.06.2021 року);

--- 17.10.2025 року дата ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції у цій справі № 766/9971/21.

Нормативно-правове обґрунтування та позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст.203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у ст.215 ЦК України.

Зокрема, за ч.5 т.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За положеннями ст.13 ЦПК України:

--- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1);

--- учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина 3).

Відповідно до ст.49 ЦПК України саме позивач наділений правом визначення та зміни предмета та підстави позову. Обмеження щодо реалізації цих прав визначаються на певній стадії розгляду справи.

Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Про це зазначено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц, яка не вбачає підстав для відступу від цих висновків.

У вказаній постанові зазначено: "Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним".

Також у вказаній постанові від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Крім того, в зазначеній постанові від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила: "Суди першої та апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_1, відчужуючи належні йому на праві власності будинок і земельну ділянку, що знаходяться на АДРЕСА_1, своїм синам ОСОБА_3 і ОСОБА_2 був обізнаний про наявність вироку Голосіївського районного суду міста Києва від 02 листопада 2012 року, що набрав законної сили, яким стягнуто, в тому числі, з нього на користь ТОВ "Банк Фамільний" 580 849,84 грн, правильно вважали, що боржник міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаного судового рішення.

Крім того, з`ясувавши, що при укладенні 27 грудня 2012 року оспорюваних правочинів воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому вироку суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1, суди обґрунтовано визнали недійсними оспорювані правочини на підставі статті 234 ЦК України".

У цій справі встановлено, що ОСОБА_3 подарувала 30.09.2019 року належну їй на праві власності квартиру своєму сину ОСОБА_2 після пред`явлення до неї позивачкою іншого позову (23.07.2018 року) про стягнення матеріальної шкоди, завданої затопленням квартири. Наразі справа № 766/14076/18 за вказаним позовом з вимогою позивачки про стягнення матеріальної шкоди в сумі 40 770,00 грн та судових витрат перебуває на розгляді Херсонського міського суду. А тому ОСОБА_3 могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку ухвалення, набрання чинності та виконання судового рішення про задоволення позову у вказаній справі шляхом звернення стягнення на вказану квартиру.

Апеляційний суд враховує те, що ОСОБА_3 з дня пред`явлення до неї вказаного позову про стягнення матеріальної шкоди (23.07.2018 року) та до дня відчуження своєї квартири за договором дарування (30.09.2019 року) достовірно знала про розгляд справи № 766/14076/18, заявляла клопотання про розгляд справи в судовому засідання з повідомлення (викликом) сторін, у задоволенні якого ухвалою суду від 16.10.2018 року було відмовлено. Також суд апеляційної інстанції враховує те, що оспорюваний договір дарування квартири уклали сторони, які є близькими родичами (мати подарувала синові). Стороною відповідача не надано доказів на підтвердження того, що під час укладення спірного договору дарування внутрішня воля сторін договору (матері та сина) відповідала зовнішньому її прояву, що сторони договору передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, а саме що відчужував ОСОБА_3 мала інше житло, в якому мала намір жити після відчуження своєї вказаної квартири та в дійсності переселилася в те житло, тобто що вона після укладення договору дарування припинила фактично володіти та користуватися вказаною квартирою. Навпаки, сторонами не заперечується, що ОСОБА_3 після укладення договору дарування продовжувала фактично володіти та користуватися вказаною квартирою.

Отже, відповідачем у цій справі не доведено, що дії його та його матері ОСОБА_3 , як сторін договору дарування, не направлені були на фіктивний перехід права власності на квартиру, як до близьких родичів, з метою приховати цю квартиру від виконання в майбутньому рішення суду у справі № 766/14076/18 про стягнення матеріальної шкоди з ОСОБА_3 .

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку про те, що дії ОСОБА_3 (відчужувача) та ОСОБА_2 (обдаровуваного), як матері та сина відповідно, при укладенні вказаного договору дарування квартири були вчинені на фіктивний перехід права власності на квартиру від матері до сина з метою приховання цієї квартири від виконання в майбутньому рішення суду у справі № 766/14076/18 про стягнення матеріальної шкоди з ОСОБА_3 .

Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

За ч.3 ст.13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

За положеннями ст.234 ЦК України ("Правові наслідки фіктивного правочину"):

--- фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (частина 1);

--- фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина 2);

--- правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції не врахував положення вказаних норм права та дійшов до помилкового висновку про відмову в позові про визнання недійсним оспорюваного договору дарування з підстав того, що при укладенні оспорюваного договору дарування волевиявлення сторін договору було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а договір відповідає їх дійсним намірам.

Разом з тим, згідно з положеннями ст.215 ЦК України:

--- підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина 1);

--- недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (частина 2);

--- якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3).

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, для ефективного захисту інтересу позивачки ОСОБА_1 у цій справі необхідно повернути спірне нерухоме майно у власність попереднього власника, ОСОБА_3 , тим самим застосувавши наслідки недійсності оспорюваного договору, що є належним та ефективним способом захисту порушеного права позивачки у цій справі.

Встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заявляючи вимогу про скасування державної реєстрації права власності відповідача ОСОБА_2 на спірну квартиру, сторона позивача має на меті повернути таке майно його колишньому (попередньому) власнику, а саме ОСОБА_3 (матері ОСОБА_2 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з абзацом 2 ч.3 ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Відповідно до абзацу 3 ч.3 ст.26 вказаного Закону у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Отже, в силу абзаців 2, 3 ч.3 ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" скасування державної реєстрації прав відповідача ОСОБА_2 на спірну квартиру призведе до державної реєстрації набуття прав попереднього власника на таке нерухоме майно.

У цій справі позивачка обґрунтовує позовні вимоги своїм інтересом щодо повернення спірної квартири (раніше відчуженої за договором дарування на користь ОСОБА_2 ) у власність колишнього (попереднього) власника, а саме ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , задля забезпечення звернення на неї стягнення.

Таким чином, державна реєстрація прав на майно за ОСОБА_3 за наслідками скасування реєстрації права ОСОБА_2 підтвердить повернення майна попередньому власнику.

Відтак, з огляду на встановлену недійсність оспорюваного договору дарування квартири від 30.09.2019 року, укладеного між дарувальником ОСОБА_3 та обдаровуваним ОСОБА_2 , з урахуванням того, що державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на квартиру проводились на підставі вказаного вище Договору дарування, то даний факт є в причинно-наслідковому зв`язку із скасуванням державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на вищезазначену квартиру, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині (а саме вимога про скасування державної реєстрації прав ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 ) також підлягають задоволенню, що у розумінні загальних принципів захисту права буде відповідати його повному відновленню.

Висновки суду апеляційної інстанції

Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, апеляційну скаргу слід задовольнити, судове рішення на підставі п.2 ч.1 ст.374, п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України слід скасувати й постановити нове рішення, яким позов задовольнити, а саме визнати недійсним оспорюваний договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 30.09.2019 та скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_2 на вказану квартиру.

За ч.8 ст.6 Закону України "Про судовий збір" розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України:

--- судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1);

--- інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову на відповідача;

2) у разі відмови в позові на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2).

При поданні позовної заяви та апеляційної скарги скаржницею (позивачкою) сплачено судовий збір в установленому законом розмірі, відповідно 908,00 грн та 1 089,60 грн.

З огляду на вказане, враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено повність, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору при поданні позовної заяви та апеляційної скарги, в розмірі 1 997,60 грн (908,00 грн + 1 089,60 грн).

За положеннями ст.137 вказаного Кодексу:

--- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1);

--- за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2);

--- для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3);

--- розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4);

--- у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5);

--- обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6).

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представник позивачки разом із заявою про стягнення судових витрат, яку надіслав 05.02.2022 року до суду через підсистему "Електронний суд", подав: ордер серія АО № 1012135 від 14 липня 2020 року на надання правничої допомоги ОСОБА_1 в Херсонському міському суді та Херсонському апеляційному суді адвокатом Лошкарьовим Федором Анатолійовичем, Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, Рахунок-фактуру 0001 від 27.11.2021 року, який містить дату, опис проведених робіт, починаючи з 10.03.2021 року та закінчуючи 27.11.2021 року на загальну суму 38 242,24 грн, Акт приймання виконаних робіт від 01.12.2021 року.

У своїх додаткових поясненнях, поданих 21.08.2025 року через підсистему "Електронний суд" до суду першої інстанції, представник позивачки адвокат Лошкарьов Ф.А. також просив стягнути на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 38 242,24 грн.

Відповідач не заявляв клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, понесених позивачем по справі.

Апеляційний суд вважає, що з огляду на складність справи, її тривалість, того, яке вона має значення для сторін, обсягу наданих адвокатом Лошкарьовим Ф.А. послуг і виконаних робіт, та час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт та послуг, розмір витрат на оплату послуг адвоката в 38 242,24 грн є співмірним, відповідає складності справи та положенню ч.4 ст.137 ЦПК України.

Таким чином, відповідно до із відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги адвокатом, в розмірі 38 242,24 грн, які підтверджені належними доказами.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Лошкарьова Федора Анатолійовича, який діє від імені ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 жовтня 2025 року скасувати й ухвалити нове рішення.

Задовольнити позов адвоката Лошкарьова Федора Анатолійовича, який діє від імені ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , від 30.09.2019, серії та номер: НОА411210, посвідчений Приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Голодюк О.М. за реєстраційним № 1752.

Скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору при поданні позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1 997,60 грн (одну тисячу дев`ятсот дев`яносто сім гривень 60 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 38 242,24 грн (тридцять вісім тисяч двісті сорок дві гривні 24 коп.).

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повної постанови 01 грудня 2025 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ І.В. Склярська