Справа № 354/802/13-ц
Провадження № 22-ц/4808/1036/25
Головуючий у 1 інстанції Остап`юк М. В.
Суддя-доповідач Мальцева
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Луганської В.М., Баркова В.М.,

секретар Гудяк Х.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Ігнатенка Олександра Олександровича, представника ОСОБА_1 адвоката Широких Юлії Валеріївни, представника ОСОБА_2 - адвоката Залуцького Віктора Нарцизовича на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 травня 2025 року у справі за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_3 ) до ОСОБА_4 , Поляницької сільської ради, Обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «ТОВ ЛУК 2013», ОСОБА_2 , про визнання недійсним та скасування пункту 2 рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради №167-22-2012 від 23.08.2012 року, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання права власності, зобов`язання усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження, заборону вчиняти дії щодо порушення права власності, визнання недійсним договору оренди,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 , правонаступником якого виступила ОСОБА_1 , звернувся із позовною заявою як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, до ОСОБА_4 , Поляницької сільської ради, Обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю «ТОВ ЛУК 2013» та ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування пункту 2 рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради №167-22-2012 від 23.08.2012 року, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання права власності, зобов`язання усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження, заборону вчиняти дії щодо порушення права власності, визнання недійсним договору оренди.

Позовна заява подана в рамках цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про визнання правочину (договору оренди) недійсним.

Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 15.11.2013 року об`єднано в одне провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про визнання недійсним договору оренди із зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, до ОСОБА_4 , виконавчого комітету Поляницької сільської рад, Обласного комунального підприємства "Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору оренди, визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради №167-22-2012р. від 23.08.2012 року, про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності на нежитлові будівлі та призначено справу до слухання (том 1 а.с.119-120).

Ухвалою суду від 03.12.2019 позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору оренди, в рамках якої було заявлено позов третьої особи ОСОБА_3 - залишено без розгляду (т.5 а.с.25-26).

Ухвалою суду від 19.03.2024 року залучено до участі у справі правонаступника третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 його дружину ОСОБА_1 , яка підтримала позовні вимоги.

Позовна заява мотивована тим, що 27.12.2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір суперфіцію, за умовами якого ОСОБА_3 прийняв в строкове безоплатне спільне з ОСОБА_4 користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 з метою здійснення третьою особою ОСОБА_3 будівництва та експлуатації готельно-ресторанного комплексу. Договір укладено на 30 років. Проектування об`єкта будівництва та будівництво готельно-ресторанного комплексу здійснювалося на його замовлення та за його рахунок. За спільною домовленістю відповідач ОСОБА_4 мав подати договір суперфіцію на державну реєстрацію. Однак ОСОБА_4 , користуючись його довірою, приховав примірники договору, на державну реєстрацію їх не подав, а шляхом обману оформив на себе право власності на нерухоме майно. Вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області відповідача ОСОБА_4 визнано винним у заволодінні майном ОСОБА_3 шляхом вчинення шахрайства. У зв`язку з чим позивач вважав, що правоустановлюючі документи, на підставі яких відповідач ОСОБА_4 набув право власності на спірний об`єкт нерухомості, є незаконними.

ОСОБА_1 підтримала позов ОСОБА_3 та просила визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради № 167-22-2012 від 23.08.2012 року в частині оформлення права власності ОСОБА_4 на готельно-ресторанний комплекс, загальною площею 1628,8 кв. м., житловою площею 1278, 3 кв. м.;

визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Поляницької сільської ради від 30.08.3012 серії НОМЕР_1 ;

скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.08.3012 серії НОМЕР_1 ;

визнати за нею право власності на нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_1 до складу яких входять: готельно-ресторанний комплекс, зазначений в плані літерою «А», загальною площе 1243,2 кв. м., адміністративно-господарський корпус, зазначений в плані літерою «Б», загальною площею 385,6 кв. м. навіс, зазначений в плані літерою «В», навіс, зазначений в плані літерою «Г», альтанку, зазначену в плані літерою «Д», альтанку, зазначену в плані літерою «Е», ворота, зазначені в плані літерами «N» і «N1», огорожу, зазначену в плані літерою «N2», септики, зазначені в плані літерами «N3»-«N9» (далі готельно-ресторанний комплекс);

зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження готельно-ресторанним комплексом;

заборонити ОСОБА_4 вчиняти дії, які можуть порушити його право власності на готельно-ресторанний комплекс;

визнати недійсним договір оренди від 20 жовтня 2013 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 травня 2025 року відмовлено у задоволенні позову третьої особи ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_3 ) до ОСОБА_4 , Поляницької сільської ради, Обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ТОВ «ТОВ ЛУК 2013» та ОСОБА_2 , про визнання недійсним та скасування пункту 2 рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради №167-22-2012 від 23.08.2012 року, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання права власності, зобов`язання усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження, заборону вчиняти дії щодо порушення права власності, визнання недійсним договору оренди.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Ігнатенко О.О. безпосередньо до апеляційного суду через систему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 травня 2025 року скасувати та задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 27.12.2011 року між ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 укладено договір суперфіцію, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_3 отримав у строкове (30 років) безоплатне спільне користування земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 міськой ради для розміщення готельно-ресторанного комплексу. Пунктом 9.1. Договору суперфіцію визначено, що право власності на зведені ОСОБА_3 об`єкти нерухомості на земельній ділянці, відповідно до цього договору, належать суперфіціарію та п. 7.1. Договору передбачено, що ОСОБА_4 підтверджує, що на момент укладення даного договору земельна ділянка не перебуває під арештом, не заставлена, у податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів відчуження іншими особами. Обмеження та сервітути щодо земельної ділянки на день підписання цього договору відсутні. Після припинення дії цього договору, ОСОБА_3 зберігає право власності на будівлі (споруди), споруджені на земельній ділянці, передані йому для забудови та ОСОБА_4 зобов`язаний не вчиняти дій, які можуть перешкоджати ОСОБА_3 користуватися земельною ділянкою та здійснювати будівництво.

Відповідно до п. 2.1., 5.2.5, 3.5.4. Договору суперфіцію ОСОБА_4 27.12.2011 року передав ОСОБА_3 в користування земельну ділянку площею 0,968 га, за кадастровим номером: :22:002:0475.

Позивач з дозволу ОСОБА_4 фактично використовував земельну ділянку для будівництва готельно-ресторанного комплексу площею 0, 968 га з 2010 року та 27 грудня 2011 року укладено акт прийому передачі вказаної земельної ділянки.

Проведення будівельних робіт за кошти подружжя ОСОБА_7 підтверджується численними показаннями свідків. При цьому ОСОБА_4 умисно не здійснив державної реєстрації договору суперфіцію з метою створення штучних перепон для ОСОБА_3 щодо оформлення прав на передану під забудову по договору суперфіцію земельну ділянку та подав до Поляницької сільської ради пакет документів з метою визнання за нии права власності.

Пізніше ОСОБА_4 25 жовтня 2013 року створив юридичну особу товариство з обмеженою відповідальністю «Лук 2013» в яке ОСОБА_4 на безоплатній основі вносить в статуний капітал даного товариства земельну ділянку та готельно-ресторанний комплекс.

Під час розгляду справи судом першої інстанції не враховано, що Поляницька сільська рада, після надходження від ОСОБА_8 заяви про реєстрацію права власності не вчинила належних дій з перевірки поданого пакету документів, не провела перевірку щодо заявлених ОСОБА_9 прав на збудований об`єкт, не здійснила перевірку відповідності такого об`єкту на місцевості та проектній документації та не перевірила фактичне розташування об`єкту.

При цьому, з 01.01.2012 року органи місцевого самоврядування позбавлені права на видачу свідоцтву та здійснювати державну реєстрацію, проте 30 серпня 2012 року виконавчий комітет Поляницької селищної ради видав ОСОБА_4 свідоцтво серії САЕ №290186 про право власності на нерухоме майно.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову з огляду на проведення реєстраційних дій на готельно-ресторанний комплекс за ТОВ «Лук 2013», не досліджено підстави виникнення за товариством права власності на вказаний готельний комплекс та нікчемність вказаних правочинів.

Також подала апеляційну скаргу на рішення представник ОСОБА_1 - адвокат Широких Ю.В., просить рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 травня 2025 року скасувати та задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час перегляду вказаної справи в суді касаційної інстанції, Верховним судом звернуто увагу на необхідність визначення моменту вчинення договору суперфіцію між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з`ясування причини державної реєстрації цього договору, при цьому не вказувалось на неефективний спосіб захисту, і виходячи з суті заявлених позовних вимог, обраний відповідачем спосіб захисту був належним.

Крім того, протягом розгляду справи по суті та до 22 листопада 2024 року власником спірного майна був ОСОБА_3 , що підтверджується даними Державного реєстру речових прав, і тільки 22 листопада 2024 року державний реєстратор Ворохтянської селищної ради скасував речове право на нежитлові будинку за адресою АДРЕСА_1 на підставі рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2015. Таким чином, відмова суду першої інстанції у задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору з тих мотивів, що належним відповідачем у справі є ТОВ «ЛУК-2013», є безпідставним висновком.

Суд першої інстанції не надав жодної оцінки тому, що всі дії ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , інші учасники та уповноважені особи ТОВ «Лук 2013» робили після того, як 08.07.2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вже було зареєстроване право ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером :22:002:0475 за договором суперфіцію від 27 листопада 2011 року. ТОВ «Лук 2013» під час розгляду справи заперечувало проти позову в тому числі з тих підстав , що спірне майно зареєстроване за ОСОБА_3 , і його право ними не порушується, при цьому були приховані документи, на підставі яких товариство набуло право власності на спірне майно.

В ході справи було встановлено, що 30 жовтня 2013 року відповідач ОСОБА_4 передав спірний готельно-ресторанний комплекс до статусного капіталу ТОВ «Лук» згідно Акту №1 прийому-передачі не грошового внеску у статутний капітал товариства, проте не зазначено про ці обставини та не надано підтверджуючі документи.

Враховуючи те, що передумовою набуття ОСОБА_4 права власності на спірний готельно-ресторанний комплекс було невиконання ним умов договору шляхом вчинення злочинних дій, встановлених вироком суду, суд першої інстанції помилково не розглянув позовні вимоги ОСОБА_1 по суті та відмовив у задоволенні позову з формальних причин.

Оскаржив рішення суду і представник третьої особи ОСОБА_2 - адвокат Залуцький В.Н.. Безпосередньо до апеляційного суду подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 травня 2025 року змінити та виключити з його мотивувальної частини рішення суду в частині : 5. Позиція Суду , починаючи з абзацу «Суд, вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов таких висновків» по абзац «В ході судового розгляду встановлено, що з 2014 року готельно-ресторанний комплекс перебуває у фактичному володінні та користуванні сім`ї третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 » та в частині Надання правової оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного з абзацу «З показів свідка ОСОБА_10 та з обставин, встановлених у вироку Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25.03.2019 року, з`ясовано, що дійсно архітектору ОСОБА_10 було надано ОСОБА_3 для подання для державної реєстрації примірники Договору суперфіцію після його нотаріального посвідчення, однак ці документи у нього були викрадені ОСОБА_4 » по абзац «А тому у цій справі для суду має преюдиційне значення встановлення у вироку суду вини ОСОБА_4 у вчиненні дій, які кваліфіковані як шахрайство, наслідком яких стало набуття ОСОБА_4 право власності на спірний готельно-ресторанний комплекс одноосібно, всупереч попереднім договірним домовленостям із ОСОБА_3 ».

Апеляційна скарга мотивована тим, що доказів виконання ОСОБА_3 свого обов`язку, передбаченого пунктом 8.4.3 Договору суперфіцію, позивачем не надано взагалі, оскільки ОСОБА_3 жодних дій по забудові земельної ділянки з дня укладення договору від 27.12.2011 року по 27.12.2014 року, протягом якого мав розпочати будівництво за цим Договором, не здійснено: не отримано вихідні дані для проектування, не розроблено проекту документацію будівництва об`єкту нерухомості та не проведено її експертизу; не отримано дозвіл на початок виконання будівельних робіт; не здійснено будівництво об`єкта нерухомості як замовника будівництва; не здійснено прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та не проведено державну реєстрацію права на новозбудований об`єкт.

ОСОБА_3 не має жодних правових підстав визнавати за собою право власності на готельно-ресторанний комплекс, загальною площею 1628,8 кв.м., житловою площею 1278,3 кв.м., який збудований в 2012 році в АДРЕСА_2 , на підставі Договору суперфіцію від 27.12.2011 року, оскільки даний об`єкт жодних відношення до відносин суперфіцію (користування чужою земельною ділянкою для забудови) не має, а ОСОБА_3 не здійснювались дії щодо забудови земельної ділянки після укладеного договору, тобто з 27.12.2011 року. За таких обставин позовна вимога про визнання права власності на нежитлові будівлі за адресою АДРЕСА_1 до складу яких входять: готельно-ресторанний комплекс, зазначений в плані літерою «А». загальною площею 1243,2 кв.м., адміністративно-господарський корпус, зазначений в плані літерою «Б», загальною площею 385,6 кв.м., навіс, зазначений в плані літерою «В», навіс, зазначений в плані літерою «Г», альтанку, зазначену в плані літерою «Д», альтанку, зазначену в плані літерою «Б», ворота, зазначені в плані літерами «14» і «NI», огорожу, зазначену в плані літерою «N2», септики, зазначені в плані літерами «143»-«149» не підлягає до задоволення у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог.

Встановивши, що позовні вимоги заявлені ОСОБА_3 щодо визнання права власності на нежитлові будівлі за адресою АДРЕСА_1 , право власності на які згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно зареєстровані За ТОВ «ЛУК 2013», яке, однак, не залучене до участі у цій справі в якості відповідача, відсутні підстави для задоволення позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом справи. Такий висновок суду є правильним.

Незаконним і неправильним є висновок суду про те, що у вироку Калуського суду від 25.03.2019 року щодо ОСОБА_4 встановлені обставини, які мають для справи приюдиційне значення. Вироком встановлено, які саме злочинні дії зробив ОСОБА_4 заволодів коштами ОСОБА_3 , проте не встановлювалися обставини і підстави набуття ОСОБА_3 права власності на спірне майно.

Отже, у зв`язку із викладеним, рішення Яремчанського районного суду від 08.05.2025 року є незаконним в мотивувальній частині, та таким, що підлягає зміні шляхом виключення з нього встановлених по справі судом обставин.

На адресу апеляційного суду відзиви на апеляційні скарги не надходили, відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представники ОСОБА_1 адвокати Ігнатенко О.О., Широких Ю.В., Грица І.Ю. підтримали апеляційні скарги, подані в її інтересах, заперечили доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 ..

Представник ОСОБА_2 - адвокат Залуцький В.Н. підтримав доводи власної апеляційної скарги, просили задовольнити, заперечував проти апеляційної скарги ОСОБА_1 ..

Представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОВ ЛУК 2013» - адвокат Банашко І.Ю. вважала обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , заперечувала проти апеляційних скарг ОСОБА_1 ..

Представник відповідача Обласне комунальне підприємство «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» подав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Поляницька сільська рада, третя особа ОСОБА_2 до суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до наступного.

Згідно з положеннями частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до норм ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 грудня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір суперфіцію (т.1, а. с. 71-74).

Відповідно до умов пункту 1.1. договору суперфіцію ОСОБА_4 (суперфіціар) передав ОСОБА_3 (суперфіціарію) у строкове безоплатне спільне з суперфіціаром користування земельну ділянку, розташовану на території Яремчанської міської ради за адресою: Івано-Франківська область, Яремчанська міська рада, с. Поляниця, участок Вишня для розміщення Готельно-ресторанного комплексу (далі Договір суперфіцію).

Згідно з пунктом 1.2 Договору суперфіцію земельна ділянка надана в користування з метою здійснення суперфіціарієм ( ОСОБА_3 ) будівництва та подальшої експлуатації об?єктів нерухомості згідно з проектом будівництва на праві спільної сумісної власності в частинах 1/10 суперфіціара ( ОСОБА_11 ) та 9/10 суперфіціарія ( ОСОБА_3 ), згідно з проектом будівництва зі збереженням цільового призначення наданої земельної ділянки (т.1, а.с.71-74).

Договір укладено на 30 років (пункт 3.1 Договору суперфіцію).

У відповідності до пунктів 2.1. та 1.4 Договору суперфіцію об`єктом договору є земельна ділянка площею 0,0968 га, кадастровий номер: :22:002:0475. Земельна ділянка належить позивачу (суперфіціару) на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 26.03.2007 року Яремчанським міським управлінням земельних ресурсів на підставі рішення Поляницької сільської ради № 60 від 15.03.2007 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 26.03.2007 року за №10.

Пунктом 9.1 Договору передбачається, що право власності на зведені Суперфіціарієм ( ОСОБА_3 ) об`єкти нерухомості на земельній ділянця, відповідно до цього договору, належить Суперфіціарію ( ОСОБА_3 ).

Пунктами 5.2, 5.3, 5.4. Договору суперфіцію передбачено, що передача земельної ділянки в користування суперфіціарію здійснюється у 5- денний строк після нотаріального посвідчення договору, в момент передачі земельної ділянки в користування суперфіціарію сторони підписують акт приймання-передачі земельної ділянки, право на використання земельної ділянки відповідно до вказаного договору виникає з моменту підписання акту приймання-передачі земельної ділянки.

Пунктом 13.7 договору суперфіцію передбачено, що акт приймання-передачі об`єкту договору суперфіцію є його невід`ємною частиною.

Відповідно до Акту приймання-передачі об`єкта Договору суперфіцію від 27.12.2011 року ОСОБА_4 передав земельну ділянку ОСОБА_3 площею 0, 0968 га з кадастровим номером :22:002:0475, що розташована в с. Поляниці, участок Вишня для розміщення готельно-ресторанного комплексу по Договору суперфіцію, а ОСОБА_3 приймає зазначену земельну ділянку (т.1, а.с. 200).

Договір суперфіцію укладений за наявності згоди другого із подружжя сторін, а саме ОСОБА_1 (т.1, а. с. 199) та ОСОБА_5 (т.1, а. с. 198).

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень вбачається, що договір суперфіцію внесений до реєстру прав на нерухоме майно 08 липня 2013 року (т.1, а. с. 75, 110).

Згідно з розписками, які містяться в матеріалах справи, ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_2 в період з 2010-2011 років кошти на загальну суму 495 000 доларів США для будівництва готелю, які зобов`язувався повернути до 15.04.2012 року (т.1, а.с.156-170).

Відповідно до коректури проекту готельно-ресторанного комплексу на уч. Вишні в с. Поляниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, адміністративно-господарський корпус №45/2011 від 2011 року, замовниками якого зазначені ОСОБА_3 - 9/10 та ОСОБА_4 - 1/10 (т.1, а.с. 170-193).

Аналогічно вбачається із коректури проекту готельно-ресторанного комплексу на ділянці Вишні в АДРЕСА_3 , спальний корпус №45/2011 від 2011 року, замовниками якого зазначені ОСОБА_3 - 9/10 та ОСОБА_4 - 1/10 (т.1, а.с. 201-221).

У загальній пояснювальній записці до Проекту зазначається, що проект адміністративно-господарського корпусу готельно-ресторанного комплексу на участку Вишні в селі Поляниця Яремчанської міської ради розроблений на підставі угоди від 27.12.2011 року № 45/2011, договору суперфіцію від 27.12.2011 року, завдання на проектування та містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки.

Згідно з копіями накладних, товарних чеків, рахунків суд встановив факти закупівлі будівельних матеріалів, сантехніки, інструментів тощо (т.2 а.с.97-120). Частина вказаних документів виписана на ім`я ОСОБА_3 , в окремих товарних чеках зазначається свідок ОСОБА_12 .

Відповідно до пункту 2 рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради № 167-22-2012 від 23 серпня 2012 року ОСОБА_13 дозволено оформлення права власності на готельно-ресторанний комплекс загальною площею 1628,8 кв. м, житловою площею 1278,3 кв м, який збудований в 2012 році в АДРЕСА_2 . (т.1 а. с. 111).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Поляницької сільської ради, серія НОМЕР_1 , від 30 серпня 2012 року, отже, був власником готельно-ресторанного комплексу, загальною площею 1628,8 кв. м, жиловою площею 1278,3 кв. м, який збудований в 2012 році в АДРЕСА_2 (т.1, а.с. 112).

Право власності на вказаний готельно-ресторанний комплекс було належно зареєстровано, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30 серпня 2012 року та витягом з реєстру право власності на нерухоме майно (т.1, а. с. 113).

Вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25.03.2019 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (заволодіння майном ОСОБА_3 ), шляхом зловживання довірою (шахрайство) в особливо великих розмірах. ОСОБА_4 призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі із застосуванням статті 75 КК України встановлено випробувальний термін три роки.

Вирок залишений в силі ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 06.08.2019 року та постановою Верховного Суду від 13.08.2020 року (т.5, а.с. 126-135, 136-140, 141-144).

Судом також встановлено, що 21 вересня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено у нотаріуса договір позики грошей, за умовами якого ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_2 3 997 524 грн, що відповідно до курсу валют НБУ на дату посвідчення договору еквівалентно 500 128 доларів США (т.1 а.с. 116).

Для забезпечення зобов`язань за цим договором позики, 21 вересня 2012 року ОСОБА_4 уклав із ОСОБА_2 . Іпотечний договір, за умовами якого предметом іпотеки є нежитлові будівлі в АДРЕСА_1 , а саме: готельно-ресторанний комплекс загальною площею 1243,2 кв. м, зазначений під літ «А», адміністративно-господарський корпус загальною площею 385,6 кв. м під літ «Б», навіс під літ «В», навіс під літерою «Г», альтанка під літ «Д», альтанка під літ «Д», альтанка під літ «Е», ворота під № «N», «N1», огорожа під № 2, септики під №«N 3- N9» та земельна ділянка, площею 0, 0968 га для будівництва та обслуговування ресторанно-готельного закладу з кадастровим номером :22:002:0475 (т.1, а.с. 114).

Відповідно до договорів оренди від 21 жовтня 2012 року та від 20.10.2013 року ОСОБА_4 як фізична особа-підприємець надав в оренду фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6 приміщення готельно-ресторанного та адміністративно-господарського комплексу на участку АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 5-8, 43, 63-65).

30.10.2013 року ОСОБА_4 передав спірний готельно-ресторанний комплекс до статутного капіталу ТОВ «ЛУК 2013» (Акт № 1 прийому-передачі негрошового внеску у Статутний капітал ТОВ «ЛУК 2013», т.10, а.с. 107).

30.10.2013 року ТОВ «ЛУК 2013» отримало свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майно (т.10, а.с. 49).

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02.07.2014 у справі № 607/9732/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ТОВ «ЛУК 2013» про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнано мирову угоду, відповідно до якої ТОВ «ЛУК 2013» приймає у приватну власність в рахунок повного погашення боргу ОСОБА_4 за Договором позики від 21 вересня 2012 року будівлі, що знаходяться в АДРЕСА_1 (т.10, а.с. 101-102).

10.11.2014 року ОСОБА_3 зареєстрував за собою право власності на спірний готельно-ресторанний комплекс на підставі рішення Яремчанського міського суду від 05.06.2014 № 354/802/13-ц (т.4 а. с. 240). Запис про право власності внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 17073873 від 10.11.2014.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2015 року (справа № 876/3337), залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.08.2015, скасовано рішення державного реєстратора про реєстрацію прав та їх обтяжень на спірний об`єкт нерухомості за ОСОБА_3 , скасовано запис про реєстрацію права приватної власності та зобов`язано Реєстраційну службу поновити запис про реєстрацію права приватної власності за ТОВ «ЛУК 2013» на спірні об`єкти нерухомості (т.10 а. с. 48, 50-52).

Згідно з інформацією з витягу з Державного реєстру речових прав від 22.11.2024 № 404967132, державним реєстратором 20.11.2024 на підставі рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2015 року № 876/3337, ухвали Вищого адміністративного суду України від 06.08.2015, внесено відомості до реєстру про скасування/анулювання запису про речове право ОСОБА_3 на спірний готельно-ресторанний комплекс (т.10 а. с. 99).

Також з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого станом на 22.11.2024 року, вбачається, що ТОВ «ЛУК 2013» є власником спірного готельно-ресторанного комплексу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31.10.2013 серії НОМЕР_2 , іпотекодавцем є ОСОБА_4 , а іпотекодержателем ОСОБА_2 (т.10, а.с. 43-44).

При цьому ще 03.12.2019 року за клопотанням представника третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 адвоката Грици І.Ю. та представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Поповича В.Й. ухвалою суду першої інстанції ТОВ «ЛУК 2013» було залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача (т. 5, а. с. 27).

Суд першої інстанції керувався наступними нормами права.

Статтею 395 ЦК України передбачено види речових прав на чуже майно.

Одним із речових прав на чуже майно є право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Зміст права користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) визначене статтею 102-1 ЗК України та статтею 413 ЦК України.

Відповідно до статті 413 ЦК України власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально культурних, житлових та інших споруд та будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту.

Право користування чужою земельною ділянкою для забудови може бути встановлено на визначений або на невизначений строк, крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті (частина четверта статті 413 ЦК України).

27.12.2011 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір суперфіцію, за умовами якого ОСОБА_4 (суперфіціар) передав ОСОБА_3 (суперфіціарію) у строкове безоплатне спільне з ним (суперфіціаром) користування належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,0968 га з кадастровим номером :22:002:0475, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для розміщення готельно-ресторанного комплексу. Договір укладено на 30 років (пункт 3.1 Договору суперфіції).

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

У відповідності до частини другої, четвертої статті 182 ЦК України державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до частини першої статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Згідно з частинами першою-другою статті 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Згідно із частиною третьою статті 640 ЦК договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до статті 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що обов?язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, зокрема, право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

В пункті 5.5. Договору суперфіцію зазначається, що укладений між сторонами договір підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Договір суперфіцію 27.12.2011 року посвідчено приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Могилевич Л.В., за реєстраційним номером № 2777 (т.1, а.с. 74).

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень вбачається, що договір суперфіцію внесений до реєстру прав на нерухоме майно 08 липня 2013 року (т.1, а. с. 75, 110).

Частиною третьою статті 640 ЦК України встановлено, що договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.

Відтак, є правильним висновок, що договір суперфіцію внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 8 липня 2013 року, тому є укладеним з моменту його державної реєстрації з 08.07.2013 року.

Судом першої інстанції з`ясовано причини державної реєстрації договору суперфіцію значно пізніше від дати його нотаріального посвідчення. Так, представник третьої особи із самостійними вимогами пояснив, що станом на 27 грудня 2011 року нотаріуси не мали повноважень на реєстрацію речових прав в реєстрі речових прав. За усною домовленістю з ОСОБА_3 договір суперфіцію мав бути зареєстрований на початку 2012 року архітектором ОСОБА_10 , проте не був зареєстрований.

Згідно з Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 р. № 703, у редакції, яка діяла станом на день укладення Договору суперфіцію, державну реєстрацію права власності та інших речових прав проводили на об`єкти нерухомого майна структурні підрозділи територіальних органів Мін`юсту, що забезпечують реалізацію повноважень Укрдержреєстру, за місцем розташування нерухомого майна або більшої за площею його частини в межах територій, на яких такі органи діють.

З показів свідка ОСОБА_10 та з обставин, встановлених у вироку Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25.03.2019 року, судом з`ясовано, що дійсно архітектору ОСОБА_10 було надано ОСОБА_3 для подання для державної реєстрації примірники Договору суперфіцію після його нотаріального посвідчення, однак ці документи у нього були викрадені ОСОБА_4 .

Такі обставини сторони не заперечують.

Зі змісту дублікату договору суперфіцію вбачається, що державну реєстрацію права за договором суперфіцію проведено на підставі вже дублікату цього Договору, у день видачі цього дубліката - 08.07.2013 (т.1, а.с. 75).

Разом з тим, як було встановлено в судовому засіданні з показів архітектора ОСОБА_10 , допитаного в якості свідка, який здійснював архітектурний нагляд за будівництвом, допитаних в якості свідків дружин Сторін договору суперфіцію - ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , які давали письмову згоду як другі із подружжя на укладення цього Договору суперфіцію - станом на момент підписання Договору 27.12.2011 року, готельно-ресторанний комплекс був фактично збудований. Як зазначила ОСОБА_1 , не добудованим був п`ятий поверх.

Суд першої інстанції на підставі таких даних встановив, що Договір суперфіцію був укладений на одній із завершальних стадій будівництва об`єкта нерухомості, який є предметом цього спору.

На завершальній стадії будівництва вони уклали між собою Договір суперфіцію, яким визначили свої права, обов`язки та наміри відносно експлуатації на праві спільної сумісної власності вже фактично збудованого об`єкта нерухомості та земельної ділянки, наданої під забудову.

У зв`язку із необхідністю перевірки вказівок Суду касаційної інстанції, висловлених в ухвалі від 13 липня 2016 року за результатами перегляду рішення Яремчанського суду від 05 червня 2014 року і ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2014 року у даній справі, суд першої інстанції мав з`ясувати питання відносно визначених в Договорі суперфіцію часток у праві власності на спірні нежитлові будівлі ресторанно-готельного закладу.

З договору вбачається, що за умовами пункту 1.2. Договору земельна ділянка надається ОСОБА_4 (суперфіціаром) з метою здійснення ОСОБА_3 (суперфіціарієм) будівництва і подальшої експлуатації об`єктів нерухомості, згідно проекту будівництва, на праві спільної сумісної власності в частинах 1/10 ОСОБА_4 (суперфіціара) та 9/10 ОСОБА_3 (суперфіціарія). (т.1 а.с.106) Суд першої інстанції вважав, що аналіз цього пункту Договору та змісту його положень загалом свідчить, що вказаний договір регулює відносини між сторонами не тільки щодо права забудови чужої земельної ділянки права суперфіцію, а й визначає й інші домовленості та наміри сторін стосовно участі в будівництві.

У відповідності до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони мають право укласти договір, у якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (частина друга статті 628 ЦК).

За своєю суттю укладений між третьою особою ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 . Договір суперфіцію є змішаним, оскільки в ньому містяться елементи різних договорів. ( пункт 1.2. договору передбачає не тільки передачу земельної ділянки для будівництва суперфіціарію, а й подальшої експлуатації об`єктів нерухомості на праві спільної сумісної власності у визначених частинах т.1 а.с.106)

Разом з тим відповідно до пункту 9.1. Договору право власності на зведені Суперфіціарієм ( ОСОБА_3 ) об`єкти нерухомості на земельній ділянці відповідно до цього договору, належать суперфіціарію ( ОСОБА_3 ). Суперфіціарій має право володіти, користуватися та розпоряджатися зведеними ним будівлями та спорудами.

Відповідно до статті 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Згідно з частиною третьою статті 213 ЦК України якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

У відповідності до частини четвертої статті 213 ЦК України якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Оскільки представники ОСОБА_3 , який є одним із Сторін Договору, вважають, що положення договору суперечать один одному, то суд, керуючись частинами третьою та четвертою статті 213 ЦК України, і у відповідності до вказівок Верховного Суду, висловлених при перегляді попереднього скасованого рішення, визначає співвідношення між собою змісту пунктів 1.2 та 9.1 Договору, виходячи із мети договору, доказів, які свідчать про попередні домовленості між сторонами, а також обставин, встановлених з показів свідків та вироку Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25.03.2019 року.

Мета договору визначена у пункті 1.2. Договору: здійснення ОСОБА_3 (суперфіціарієм) будівництва і подальшої експлуатації об`єктів нерухомості, згідно проекту будівництва, на праві спільної сумісної власності в частинах 1/10 ОСОБА_4 (суперфіціара) та 9/10 ОСОБА_3 (суперфіціарія), згідно проекту будівництва зі збереженням цільового призначення наданої земельної ділянки.

Крім того, про попередні домовленості ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відносно використання на праві спільної сумісної власності спірний об`єкт нерухомості у частках із співвідношенням: 1/10 до 9/10 свідчать Коректура проекту готельно-ресторанного комплексу на уч. Вишні в АДРЕСА_3 , адміністративно-господарський корпус №45/2011 від 2011 року, та коректура проекту готельно-ресторанного комплексу на участку Вишні в с. Поляниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, спальний корпус №45/2011 від 2011 року, замовниками яких зазначені ОСОБА_3 - 9/10 та ОСОБА_4 - 1/10 (т.1, а.с. 201-221).

Про те, що проект будівництва передбачав поділ на частки у своїх показах вказував в суді першої інстанції свідок архітектор ОСОБА_10 , який розробляв архітекторський проект і здійснював архітекторський нагляд за готельно-ресторанним комплексом.

Про домовленість між її чоловіком ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про отримання 10% від доходу готельно-ресторанного комплексу повідомила також і відповідачка ОСОБА_5 , допитана у судовому засіданні в якості свідка.

Таким чином суд прийшов до висновку про відсутність суперечностей між положеннями договору, а пункт 9.1 виступає додатковою гарантіє захисту права власності ОСОБА_3 на об`єкти нерухомості, зведені ним на земельній ділянці в межах часток, визначених між Сторонами у пункті 1.2. Договору.

З цим висновком суду неможливо не погодитися навіть за умови неповного суб`єктного складу спору, як зазначив далі суд першої інстанцій, оскільки у відповідності до положень статті 264 ЦПК України суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Отже, суд мав обов`язок установити, чи порушені права ОСОБА_3 та чи підлягають вони судовому захисту, чи порушені вони відповідачами у справі, щоб дійти до певного висновку за результатом розгляду спору. Більш того, Верховним Судом в ухвалі від 13 липня 2016 року встановлені обставини, які зазначає в оскарженому рішенні суд першої інстанції, і в тому числі в ухвалі зазначено про те, що судами не було взято до уваги, що укладений договір суперфіцію був наслідком домовленості сторін про спрощення способу оформлення на праві спільної сумісної власності в частинах 1/10 суперфіціара та 9/10 суперфіціарія, для будівництва і обслуговування ресторанно-готельного закладу.

У зв`язку із цим не можливо погодитися із доводами апеляційної скарги представника ОСОБА_2 про те, що з мотивувальної частини рішення необхідно виключити наведені судом обставини щодо підстав набуття ОСОБА_3 прав на спірне нерухоме майно, і висновків суду стосовно їх обґрунтованості, в тому числі прав позивача на все спірне майно, або його частину пропорційно умов договору, який слугував підставою виникнення таких прав.

Крім того, в апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 вказує не відсутність доказів прав ОСОБА_3 на готельно-ресторанний комплекс, загальною площею 1628,8 кв.м., житловою площею 1278,3 кв.м., який збудований в 2012 році в АДРЕСА_2 , на підставі Договору суперфіцію від 27.12.2011 року, оскільки даний об`єкт жодних відношення до відносин суперфіцію (користування чужою земельною ділянкою для забудови) не має, а ОСОБА_3 не здійснювались дії щодо забудови земельної ділянки після укладеного договору, тобто з 27.12.2011 року. Апелянт вважає безпідставними позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за ним права власності, що мало б потягнути за собою відмову в позові на таких підставах, але в апеляційній скарзі не ставить такої вимоги, оскільки вважає необхідним тільки змінити мотивувальну частину рішення, виключивши з нього усі згадки про обставини укладення договору суперфіцію, аналіз умов договору, норми права, що регулюють такі правовідносини, висновки суду стосовно обсягу прав сторін договору. Як вже зазначалося вище, суд не робив висновків щодо обґрунтованості позивних вимог, а відмовив у зв`язку з неповним складом сторін, матеріально-правового інтересу яких стосується спір.

Також знов необхідно зауважити, що суд першої інстанції відповідно до положень статті 417 ЦПК України виконував обов`язок стосовно встановлення певних обставин, про які було вказано в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.07.2016 року, яким було рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 05 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 18.09.2014 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання недійсним та скасування пункту 2 рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 23 серпня 2012 року № 167-22-2012 в частині оформлення права власності ОСОБА_4 на готельно-ресторанний комплекс; визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Поляницької сільської ради від 30 серпня 2012 року серії CAE № 290186; скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30 серпня 2012 року серії НОМЕР_3 , суд першої інстанції врахував наступне.

Пунктом 2 рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради № 167-22-2012 від 23 серпня 2012 року ОСОБА_13 дозволено оформлення права власності на готельно-ресторанний комплекс загальною площею 1628,8 кв. м, житловою площею 1278,3 кв м, який збудований в 2012 році в АДРЕСА_2 (т.1, а. с. 111).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Поляницької сільської ради серії НОМЕР_1 від 30 серпня 2012 року, згідно з яким є власником готельно-ресторанного комплексу, загальною площею 1628,8 кв. м, житловою площею 1278,3 кв. м, який збудований в 2012 році в АДРЕСА_2 (т.1, а. с. 112).

Право власності на вказаний готельно-ресторанний комплекс зареєстровано, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30 серпня 2012 року серії НОМЕР_3 та витягом з реєстру право власності на нерухоме майно (т.1, а. с. 113).

Вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25.03.2019 року, залишеним в силі ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 06.08.2019 року та постановою Верховного Суду від 13.08.2020 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (заволодіння майном ОСОБА_3 ) шляхом зловживання довірою (шахрайство) в особливо великих розмірах.

Зі змісту вироку вбачається, що в кінці 2010 року ОСОБА_3 погодився на пропозицію ОСОБА_4 та надав згоду на фінансування власним коштом будівництво готельного комплексу на земельній ділянці, що належала ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :22:002:0475. Для юридичного оформлення участі у здійсненні фінансування готельного комплексу та отримання у майбутньому права власності на частину майнових прав нерухомості, а саме готельно-ресторанного комплексу, ОСОБА_3 запропонував ОСОБА_4 укласти договір суперфіцію. 27.12.2011 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір суперфіцію, за умовами якого ОСОБА_4 (суперфіціар) передав ОСОБА_3 (суперфіціарію) у строкове безоплатне спільне з суперфіціаром користування земельну ділянку площею 0,0968 га, кадастровий номер: :22:002:0475, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для розміщення готельно-ресторанного комплексу. Відповідно до пункту 1.2 договору земельна ділянка надається ОСОБА_3 в користування з метою здійснення ним будівництва і подальшої експлуатації об`єктів нерухомості згідно з проектом будівництва. Завершене будівництво на час дії вказаного договору (30 років) мало бути розділено в частинах 1/10 суперфіціару та 9/10 суперфіціарію. Пунктом 9.1 згаданого договору визначено, що право власності на об`єкт нерухомості зберігається за суперфіціарієм. Для відображення укладення указаного договору суперфіцію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за усним дорученням ОСОБА_3 договір повинен був бути зареєстрований в відділі Держкомзему м. Яремче ОСОБА_10 . Однак, ОСОБА_4 , свій та ОСОБА_3 примірники договору суперфіцію забрав у ОСОБА_10 , їх в Держкомземі не зареєстрував. 01.08.2012 ОСОБА_4 отримав декларацію про готовність цього об`єкта до експлуатації на своє ім`я та звернувся із заявою до виконавчого комітету Поляницької сільської ради Івано-Франківської області про оформлення права власності. Рішенням виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 23.08.2012 № 167-22-2012 р. ОСОБА_4 надано дозвіл на оформлення права власності на зазначений вище готельно-ресторанний комплекс. В подальшому ОСОБА_4 , на підставі вказаного рішення отримав свідоцтво про право власності, спричинивши матеріальну шкоду потерпілому на зазначену суму, яка у 23 969 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян та у такий спосіб заволодів вказаним майном ОСОБА_3 в особливо великих розмірах.

У постанові Верховного Суду від 13.08.2020 року, ухваленої за результатами касаційного оскарження судових рішень першої та апеляційної інстанції, зазначається, що отримання майна під умовою виконання якого-небудь зобов`язання може кваліфікуватися як шахрайство лише в тому разі, коли винна особа, ще в момент заволодіння цим майном мала мету його присвоїти, а зобов`язання не виконувати. Суд прийшов до переконання, що на момент укладення договору суперфіцію між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , останній не мав наміру виконувати покладені на нього зобов`язання за цим договором, що свідчить про його мету заволодіння майном ОСОБА_3 шахрайським шляхом (т.5, а. с. 143).

Таким чином, остаточним рішенням суду в рамках кримінальної справи встановлено протиправні (злочинні) дії саме ОСОБА_4 , які стали передумовою в подальшому оформити ОСОБА_4 право власності на спірний готельно-ресторанний комплекс тільки на себе.

Ці дії виразилися у невиконанні ОСОБА_4 зобов`язань за Договором суперфіцію, раніше укладеним між сторонами, у якому останні визначили співвідношення часток кожного у праві спільної сумісної власності на готельно-ресторанний комплекс.

Окрім вироку суду про домовленості між ОСОБА_14 та ОСОБА_4 відносно розміру часток участі в договорі стосовно будівництва спірного майна зазначали у своїх показах свідки архітектор ОСОБА_10 та відповідачка ОСОБА_5 .

Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 подружжя позивача та відповідача, будучи допитані як свідки, ствердили про добровільність підписання між сторонами Договору суперфіцію, їхню особисту присутність при укладенні цього договору та надання добровільної згоди на його укладення.

Разом з тим у вироку Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області, який набрав законної сили, обставини, які стосуються отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_2 коштів у позику для будівництва цього готельно-ресторанного комплексу та забезпечення вказаного зобов`язання шляхом передачі комплексу в іпотеку, а також обставини набуття права власності на цей комплекс ТОВ «ЛУК 2013», що мало місце у 2013 році, не встановлювалися.

Не встановлено вироком суду і порушень з боку органів державної влади та місцевого самоврядування при оформленні права власності ОСОБА_4 та отриманні правовстановлюючих документів. Вказане не оспорюється і сторонами, окрім питання дотримання процедури Коломийський МБТІ державної реєстрації права власності відповідача ОСОБА_4 на спірний об`єкт.

Згідно з ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Суд першої інстанції вказав, що у цій справі для суду має преюдиційне значення встановлення у вироку суду вини ОСОБА_4 у вчиненні дій, які кваліфіковані як шахрайство, наслідком яких стало набуття ОСОБА_4 право власності на спірний готельно-ресторанний комплекс одноосібно, всупереч попереднім договірним домовленостям із ОСОБА_3 ..

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з урахуванням наведених норм процесуального права і обставин справи.

Представник ОСОБА_2 не згодний з мотивами рішення, в апеляційній скарзі вказує на те, що судом порушені норми процесуального права, оскільки підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 стала очевидна неналежність обраного ним способу захисту у зв`язку із пред`явленням позову не до кінцевого титульного власника, однак суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вдався до оцінки та встановлення фактичних обставин у справі. Зокрема, суд першої інстанції не мав повноважень на посилання в оскарженому рішенні на вирок суду щодо ОСОБА_4 як преюдиційний для даної справи, в тому числі, як на обставини, які не мав права встановлювати.

Перевіряючи доводи скарги, колегія суддів враховує наступне. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувавти особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги не підлягають задоволенню (такий висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20)).

Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Оскільки встановлення правовідносин сторін з яких виник спір неможливе без встановлення фактичних обставин у справі, суд першої інстанції обґрунтовано дослідив обставини і підстави набуття ОСОБА_3 прав на спірне майно. Відтак доводи апеляційної скарги адвоката Залуцького Н.В. в цій частині є безпідставними.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права або законного інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

У статті 16 ЦК України визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами.

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18;від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19).

Ефективність способу засобу полягає у тому, що його вжиття призведе до поновлення права позивача, у разі його порушення.

Ефективність захисту права чи законного інтересу полягає не тільки в обраному способі захисту, а й у визначенні кола відповідачів, за рахунок яких можна поновити порушені права особи.

Судом першої інстанції встановлено, що станом на час подання позовної заяви ОСОБА_3 12.11.2013 року спірне нерухоме майно вже було відчужене.

30.10.2013 року відповідач ОСОБА_4 передав спірний готельно-ресторанний комплекс до статутного капіталу ТОВ «ЛУК 2013», оформивши це Актом № 1 прийому-передачі негрошового внеску у Статутний капітал ТОВ «ЛУК 2013» (т.10 а. с. 107).

Згідно з свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 31.10.2013 серії НОМЕР_2 вже станом на час подання позовної заяви власником спірного об`єкта нерухомості було ТОВ «ЛУК 2013» (т.10 а.с. 49).

Згідно з інформацією Державного реєстру речових прав від 22.11.2024 № 404967132 державним реєстратором 20.11.2024 на підставі рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2015 року № 876/3337, ухвали Вищого адміністративного суду України від 06.08.2015, внесено відомості до реєстру про скасування/анулювання запису про речове право ОСОБА_3 на спірний готельно-ресторанний комплекс (т.10 а. с. 99).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18) зазначається, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом (стаття 51 ЦПК України)

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Відтак, не можливо не погодитися із висновком суду, що належним відповідачем у цій справі є ТОВ «ЛУК 2013», який є власником спірного майна з жовтня 2013 року.

В рамках цієї справи жодних клопотань про залучення ТОВ «ЛУК 2013» в якості співвідповідача представниками ОСОБА_1 не подавалися, хоча вказана юридична особа станом на час подання позовної заяви вже була власником спірного майна.

В задоволенні клопотання про залучення ТОВ «ЛУК 2013» до справи на стадії апеляційної перегляду справи в якості правонаступника відповідача ОСОБА_4 відмовлено.

Диспозитивність один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти та кого визначати відповідачами. Суд позбавлений права самостійно формулювати позовні вимоги замість позивача та самостійно залучати з власної ініціативи належних відповідачів.

Представник Марини Г.Ю., оскаржуючи судове рішення, вказав, що суд першої інстанції не врахував і не оцінив ті обставини, що всі дії стосовно розпорядження спірним майном ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , інші учасники та уповноважені особи ТОВ «Лук 2013» робили після того, як 08.07.2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вже було зареєстроване право ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером :22:002:0475 за договором суперфіцію від 27 листопада 2011 року. ТОВ «Лук 2013» під час розгляду справи заперечувало проти позову в тому числі з тих підстав , що спірне майно зареєстроване за ОСОБА_3 , і його право ними не порушується, при цьому на думку позивачки були приховані документи, на підставі яких товариство набуло право власності на спірне майно, оскільки своєчасно не надало суду належні докази.

Однак такі доводи не впливають на правильність рішення суду, не мають правового значення, крім того, під час розгляду справи позивач знала про такі обставини, ОСОБА_3 був стороною в інших судових справах, де досліджувалося це питання, крім того, позивач не позбавлена права заявляти суду клопотання задля перевірки такої інформації, яка має значення для вирішення справи, насамперед для ОСОБА_1 ..

З цих підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом не досліджено підстави виникнення за товариством права власності на вказаний готельний комплекс та нікчемність вказаних правочинів, і не враховано, що з 01.01.2012 року органи місцевого самоврядування позбавлені права на видачу свідоцтву та здійснювати державну реєстрацію, проте 30 серпня 2012 року виконавчий комітет Поляницької селищної ради видав ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на нерухоме майно, оскільки жодних вимог до ТОВ «ЛУК 2013» не заявлено.

Відтак, суд першої інстанції не мав повноважень вирішувати позовні вимоги про недійсність та скасування рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, які є похідною вимогою від визнання права власності, заявленого не до власника спірного майна, оскільки в кінцевому результаті це не призвело б до поновлення права чи законного інтереси ОСОБА_1 ..

Але з урахуванням того, що позов заявлений до неналежних відповідачів, обрані способи захисту є неефективним, що зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших, встановлених судом обставин.

Таким чином, оскільки третьою особою із самостійними вимогами ОСОБА_3 заявлено вказані вище позовні вимоги до неналежних відповідачів, то й обрані способи захисту є неефективними.

Крім того, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію є неналежним способом захисту та пред`явлена до БТІ, який є неналежним відповідачем, а тому не підлягала б задоволенню і з цих підстав. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06 березня 20224 року у справі №707/252/22 (провадження №61-11470св22).

Щодо вимоги про визнання права власності за ОСОБА_3 на спірний готельно-ресторанний комплекс, то судом було проаналізовано договірні домовленості відносно розподілу власності між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , допитано свідків, досліджено докази, які свідчать про витрати на будівництво, проаналізовано наявні у справі проекти будівництва, тощо.

В результаті встановлення таких обставин і перевірки доказів суд встановив наявність підстав для звернення ОСОБА_3 з даним позовом, оскільки перевіряв обставини укладення договору суперфіцію, обсяг участі ОСОБА_3 у фінансуванні будівництва спірного готельно-ресторанного комплексу, включаючи участь ОСОБА_4 у його будівництві.

Разом з тим, суд вказував, що вимогу про визнання права власності на спірний готельно-ресторанний комплекс неможливо розглядати без належного відповідача, яким має бути ТОВ «ЛУК 2013», залучений до справи в якості третьої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача

Відповідно, судом правомірно відмовлено у задоволенні вимоги про визнання права власності на готельно-ресторанний комплекс, оскільки заявлена до неналежних відповідачів.

Колегія суддів погоджується із таким висновком, оскільки він грунтується на вимогах закону.

Щодо вимог зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження готельно-ресторанним комплексом та заборонити ОСОБА_4 вчиняти дії, які можуть порушити право власності ОСОБА_3 на готельно-ресторанний комплекс, то судом зазначалося в рішенні наступне.

Як встановлено судовим розглядом власником спірного готельно-ресторанного комплексу є ТОВ «ЛУК 2013». Доказів того, що з боку ОСОБА_4 вчиняються перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження готельно-ресторанним комплексом суду не подано. Відтак, у задоволенні цих вимог суд відмовив у зв`язку із недоведеністю.

Фактично ніхто з учасників не оскаржує такий висновок суду.

Щодо вимоги про визнання недійсним договору оренди від 20 жовтня 2013 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , то суд виходив з тих же міркувань, що наведені вище.

20.10.2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір оренди майна, згідно з яким ОСОБА_4 надав ОСОБА_6 в строкове платне користування приміщення спірні готельно-ресторанний та адміністративно-господарський комплекси (т.1 а. с. 63) Мтаном на 20.10.2013 року власником спірного готельно-ресторанного комплексу був ОСОБА_4 . Відтак, нема підстав для іншого висновку, ніж наведеного в оскарженому рішенні.

Всі доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 фактично ґрунтуються на оспоренні висновку суду про відмову у визнанні за позивачкою права власності на спірне майно, і окремих доводів щодо висновків суду стосовно похідних вимог, в тому числі визнання договору оренди, скарги не містять.

Оскільки суд відмовив у визнанні права власності на спірне майно, в частині позовних вимог про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання права власності суд також дійшов висновку, що такі вимоги є неефективними, тому що задоволення пред`явлених позовних вимог не призведе до захисту його оспорюваних прав чи інтересів, оскільки відновити становище особи, захистити її право можливо лише у випадку пред`явлення позову до особи, яка має обов`язок виконати вимоги позивача.

Апеляційним судом встановлено, що суд належно дослідив, проаналізував надані письмові докази, визначив характер правовідносин між сторонами, і зробив висновок, який повністю відповідає обставинам справи. Порушень норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, або є обов`язковою підставою для скасування рішення, колегією суддів не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Як вбачається зі змісту оскарженого рішення, вимогам законності та обґрунтованості воно відповідає, тому колегія суддів не погоджується з твердженнями апеляційних скарг представників ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не навів жодних аргументів, з яких відкинув доводи і докази позивачки, оскільки судом рішення мотивовано достатньо і належно.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представників ОСОБА_1 адвоката Ігнатенка Олександра Олександровича, адвоката Широких Юлії Валеріївни, представника ОСОБА_2 - адвоката Залуцького Віктора Нарцизовича залишити без задоволення.

Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 28 листопада 2025 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.М.Луганська

В.М.Барков