Справа № 130/3069/24
Провадження № 22-ц/801/2423/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Грушковська Л. Ю.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 рокуСправа № 130/3069/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Берегового О.Ю., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання Закерничної А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №130/3069/24 запозовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Служби у справах дітей Жмеринської міської ради про участь батька у вихованні дитини,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Шиманського Віталія Миколайовича на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 08 вересня 2025 року, яке ухвалила суддя Грушковська Л.Ю. в Жмеринському міськрайонному суді Вінницької області, повний текст складено 18 вересня 2025 року,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Служби у справах дітей Жмеринської міської ради про участь батька у вихованні дитини, який мотивував тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 вересня 2017 року, який було розірвано рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 02 лютого 2023 року у справі №130/2410/22.

У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу син залишився проживати разом з матір`ю. Відносини між сторонами та ОСОБА_2 є досить складними. У добровільному порядку згоди з приводу питання виховання дитини та спільної участі у виховному процесі досягти не змогли. ОСОБА_2 не дає змоги ні спілкуватись, ні бачитись з дитиною, при цьому знаходить різні видумані підстави задля відмови позивачу як батьку у можливості побачень та спілкування з сином. ОСОБА_1 виявляв та виявляє бажання спілкуватись та зустрічатись із сином. Сам лише факт його звернення до суду свідчить про наявність у нього бажання спілкуватись з сином та брати участь у його вихованні. Між тим з батьків, хто проживає окремо i дитиною має існувати постійний, систематичний контакт. Таке спілкування буде сприяти повноцінному вихованню дитини, її розвитку, оскільки спілкування дитини з батьками служить задоволенню життєво важливих потреб дитини.

Крім того, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Дитина має рости під опікою і відповідальністю обох батьків, а тому участь позивача у вихованні дитини, спілкуванні між ними не лише забезпечить виконання батьківських прав позивача, а буде відповідати й інтересам дитини. Позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець та відповідно займається підприємницькою діяльністю, має постійний дохід, орендує двох кімнатну квартиру. ОСОБА_2 у зв`язку із початком військової агресії «рф» проти України в березні 2022 року виїхала за межі території України, при цьому самостійно та на власний розсуд забрала з собою сина, без згоди позивача, мотивуючи це тим, що перебування на території України є небезпечним.

Таким чином, ОСОБА_1 просив визначити наступні способи участі у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 :

- необмежене спілкування з сином особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між ним та сином без присутності матері;

- з понеділка по п`ятницю з 18 годин до 21 години вечора за місцем перебування сина на особисте спілкування;

- на спільний відпочинок з сином: з 20 годин вечора п`ятниці (з ночівлями) до 20 годин вечора неділі включно, у перший та третій тиждень кожного місяця без присутності матері;

- половину літніх канікул та зимові канікули син проводить з батьком з метою оздоровлення без присутності матері;

- побачення з сином ОСОБА_3 , день народження та святкові дні, а саме Новий рік, Різдво, Великдень, день Святого Миколая щороку;

- у період хвороби безперешкодно відвідувати сина за місцем його фактичного проживання/лікування;

- під час тривалого проживання сина за межами території України кожні три місяці на тривалі побачення з батьком не менше 7 днів за адресою проживання батька, при цьому батько бере на себе зобов`язання на придбання квитків на приїзд до батька та назад до місця проживання дитини.

Вирішити питання щодо стягнення судових витрат з відповідача.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 08 вересня 2025 року позов задоволено частково.

Встановлено ОСОБА_1 наступні способи у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 :

1) спілкування з сином особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між ним та сином без присутності матері у вільний від навчання та занять час дитини за погодженням з дитиною;

2) у І і ІІІ суботу та ІІ і IV неділю місяця з 11:00 год до 15:00 год за місцем перебування сина на особисте спілкування без присутності матері, проте за умови повідомлення її про місце такого спілкування;

3) щорічно 15 днів поспіль в період літніх канікул у відповідності з датами шкільного канікулярного графіку дитини без присутності матері за бажанням дитини, проте за умови повідомлення матері про місце такого перебування;

4) щорічні побачення з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , день народження та святкові дні, а саме Новий рік, Різдво, Великдень, День Святого Миколая за місцем проживання дитини з 17:00 по 19:00 год;

5) у період хвороби безперешкодно відвідувати сина за місцем його фактичного проживання чи лікування.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що такий порядок і способи участі позивача у спілкуванні та вихованні сина є такими, що не суперечать віковим потребам дитини та за сумлінного ставлення батька і матері до виконання своїх батьківських обов`язків, мають бути на цьому етапі достатніми для забезпечення належної участі батька у процесі виховання дитини та його гармонійного розвитку. Визначивши такий графік, суд врахував стан здоров`я дитини та відвідування дитиною садочка та лікувальних закладів з приводу ортодонтичного лікування, зауваживши, що відповідальне ставлення батька і матері до виховання дитини, спілкування з дитиною, сприятиме гармонійному розвитку дитини та її здорового психоемоційного стану.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Шиманський В.М. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення частково є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просив рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги щодо встановлення ОСОБА_1 побачення з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , один раз на три місяці за місцем перебування батька на території України, враховуючи, що позивач погоджується взяти на себе оплату витрат матері дитини на дорогу в обох напрямках, за погодженням батьками часу, місця та періоду побачення, а також щодо встановлення спільного відпочинку дитини з батьком упродовж половини літніх канікул за попередньою домовленістю між батьками скасувати. Ухвалити нове рішення в цій частині, яким встановити ОСОБА_1 побачення з сином ОСОБА_3 , один раз на три місяці за місцем перебування батька на території України, враховуючи, що позивач погоджується взяти на себе оплату витрат матері дитини на дорогу в обох напрямках, за погодженням батьками часу, місця та періоду побачення, а також належить встановити спільний відпочинок дитини з батьком упродовж половини літніх канікул за попередньою домовленістю між батьками.

В іншій частині рішення суду просив залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що визначеного судом першої інстанції графіку недостатньо для збереження зв`язку батька з дитиною, оскільки дитина наразі проживає за межами території України, в Республіці Польща, та оскільки в Україні введено воєнний стан, ОСОБА_1 має перешкоди у можливості виїзду за межі території України з метою реалізації своїх прав на побачення з дитиною. Зазначив, що матеріали справи не містять доказів, які б доводили негативний вплив на дитину заходів прямого контакту із батьком, а тому встановлення регулярних особистих стосунків і прямих контактів сина із батьком відповідає найвищим інтересам дитини.

При цьому, матеріали справи не містять доказів, що дитина за станом здоров`я, віком, психологічним станом, або враховуючи її зайнятість (навчання), не може раз у місяць зустрічатися з батьком на території України або проводити спільний відпочинок упродовж половини літніх канікул за попередньою домовленістю між батьками.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Головенко Є.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Зазначив, що суд першої інстанції правильно визначив спосіб участі батька у вихованні сина, оскільки проживає та навчається на даний час у Республіці Польща та відповідно до медичної довідки від 27 жовтня 2025 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлено діагноз: важкий ступінь морської хвороби (кінетоз), з рекомендацією: уникнення подорожей громадським транспортом.

Учасники справи подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, тому апеляційний суд прийшов до висновку про розгляд справи у їх відсутність.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 02 лютого 2023 року (справа №130/2410/22) розірвано шлюб між сторонами.

Сторони по справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Відповідно до копії постанови від 05 квітня 2023 року відкрито виконавче провадження з виконання судового наказу №2-н/130/107/2023, виданий 28 лютого 2023 року Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 22 лютого 2023 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до витягу з ЄДРЮО, ФОП та ГО ОСОБА_1 зареєстрований як ФОП.

Згідно з договору оренди житлового приміщення від 10 вересня 2024 року ОСОБА_1 орендує квартиру у АДРЕСА_1 .

Згідно з довідки №388179 ОСОБА_1 протипоказання для виконання батьківських обов`язків відсутні.

Відповідно до копії довідок КНП «Жмеринська ЦРЛ» від 04 вересня 2024 року ОСОБА_1 за лікуванням до нарколога та психіатра останніх 5 років не звертався.

Відповідно до довідок від 28 жовтня 2024 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за тимчасовим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.72, 74).

Згідно з повідомлення від 31 березня 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надано номер PESEL (т.1 а.с.76, 78).

Відповідно до довідки ОСОБА_2 була зареєстрована як безробітна у місцевому центрі зайнятості протягом періоду з 18 січня 2024 року і досі перебуває на обліку та отримувала з 18 січня 2024 року по 29 лютого 2024 року - 80% допомоги, з 11 березня 2024 року по 16 січня 2025 року - 80% допомоги.

Згідно з довідки від 28 жовтня 2024 року, ОСОБА_3 в 2024-2025 навчальному році виконує обов`язок річної дошкільної підготовки в спортивному дитсадку «Малі дослідники» в міській гміні НОВА РУДА (т.1 а.с.82).

З довідки від 28 жовтня 2024 року вбачається, що ОСОБА_3 проходить ортодонтичне лікування в Стоматологічному центрі «ТВОЯ ПОСМІШКА» в м. Джєржонюв та зобов`язаний здійснювати регулярні контрольні візити кожні 3-4 тижні (т.1 а.с.84).

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності щодо виховання дитини.

У відповідності до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

У статті 5 Конвенції про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок наголошено на необхідності вжиття заходів щодо зміни соціальних та культурних моделей поведінки чоловіків і жінок для досягнення викоренення забобонів, звичаїв та всіх інших проявів, що ґрунтуються на ідеї неповноцінності чи зверхності однієї із статей або стереотипності ролі чоловіків і жінок, а також визначення загальної відповідальності чоловіків і жінок за виховання та розвиток своїх дітей за умови, що в усіх випадках інтереси дітей мають перевагу.

В аспекті наявності підстав для встановлення обмежень щодо побачень батька з дитиною заслуговує на увагу рішення Європейського суду з прав людини від 19 жовтня 2023 року (заява № 35481/20 «Терещенко проти України»), в якому Суд констатував порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при зменшенні періодичності побачень батька з дитиною (4 дні на місяць) без відповідних і достатніх підстав для цього, зокрема що ці обмеження відповідали найкращим інтересам дитини. Матеріали не містили відомостей про те, що особиста зустріч батька з дитиною становила ризик для добробуту чи безпеки дитини. Крім того, Судом констатовано неврахування національними судами положень статті 19 СК України, відповідно до якої, вирішуючи спори щодо участі батьків у вихованні дитини, суди могли не погоджуватися з висновком органу опіки та піклування, лише якщо висновок органу був недостатньо обґрунтованим або суперечив інтересам дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (стаття 157 СК України).

Згідно з положеннями частини першої та другої статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Приймаючи рішення в інтересах дитини суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства.

Відповідно до частини четвертої і п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Як встановлено судом, між сторонами - батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , існує спір щодо участі батька у вихованні сина та спілкуванні з ним, який батькам не вдалося вирішити у позасудовому порядку.

Дитина після повномасштабного вторгнення росії в Україну та запровадження воєнного стану, разом із матір`ю виїхала до Республіки Польща, де отримала тимчасовий захист, проживає та навчається.

ОСОБА_1 , який проживає окремо від сина, звертаючись до суду з цим позовом, посилався на необхідність забезпечення йому права на спілкування з дитиною та участь у його вихованні.

Суд першої інстанції, дослідив та оцінив надані сторонами докази, встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність визначення в судовому порядку способів участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Відмовляючи в частині позовної вимоги, а саме, що під час тривалого проживання сина за межами території України кожні три місяці на тривалі побачення з батьком не менше 7 днів за адресою проживання батька, при цьому батько бере на себе зобов`язання на придбання квитків на приїзд до батька та назад до місця проживання дитини, суд першої інстанції виходив з того, що для дитини 8-річного віку кожних три місяці їхати в Україну до батька на 7 днів, залишивши відвідування садочка, гуртків та звичний спосіб життя є неможливим.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині, та вважає доводи апеляційної скарги безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 в 2024-2025 навчальному році виконує обов`язок річної дошкільної підготовки в спортивному дитсадку «Малі дослідники» в міській гміні НОВА РУДА (т.1 а.с.82) та проходить ортодонтичне лікування в Стоматологічному центрі «ТВОЯ ПОСМІШКА» в м. Джєржонюв та зобов`язаний здійснювати регулярні контрольні візити кожні 3-4 тижні (т.1 а.с.84).

При цьому апеляційний суд бере до уваги долучену до відзиву на апеляційну скаргу медичну довідку від 27 жовтня 2025 року засвідчену педіатром Даріушем Заблоцьким, відповідно до якої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлено діагноз: важкий ступінь морської хвороби (кінетоз), з рекомендацією: уникнення подорожей громадським транспортом.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що переміщення дитини зі звичного середовища (у країні, де вона тимчасово проживає, навчається, проходить лікування) та довгі й виснажливі поїздки до України, особливо в умовах воєнного стану, будуть не відповідати інтересам дитини, а з урахуванням рекомендації про уникнення подорожей громадським транспортом, спричинятимуть йому додатковий стрес.

Апеляційний суд зауважує, що військова агресія росії проти України, воєнний стан та пов`язані з ним обмеження, об`єктивно впливають на обсяг і способи спілкування не лише позивача із сином, а й багатьох інших батьків з їх дітьми, які також вимушено, внаслідок війни, опинилися за межами України. В цій ситуації обов`язок обох батьків полягає в тому, щоб підтримати дитину, мінімізувати психологічний тиск на неї пов`язаний із сімейними конфліктами, налагодити комунікацію та співпрацювати в інтересах дитини.

Судове рішення, яке б свідчило про незаконне перебування дитини у Республіці Польща і передбачало примусове повернення дитини в Україну відсутнє.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що розвиток сімейної ситуації може бути динамічним, а отже і визначені у розглядуваній справі способи участі батька у вихованні дитини можуть бути змінені в подальшому, як за домовленістю батьків, з урахуванням інтересів дитини, так і, у разі зміни істотних обставин, за рішенням суду за позовом одного із батьків.

Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини у справах про права дітей та забезпечення їхніх найкращих інтересів, взаємна потреба батьків і дітей у сімейному контакті один з одним є чи не найважливішою складовою поняття «сімейне життя», і заходи, що перешкоджають задоволенню таких потреб, є втручанням у відповідне право, захищене статтею 8 Конвенції. Тому такі заходи мають обов`язково відповідати нагальній соціальній потребі, що переслідується, та не порушувати справедливий баланс, який повинен бути досягнутий між відповідними конкуруючими інтересами, з пріоритетом забезпечення найкращих інтересів дитини (див. рішення у справі Странд Лоббен та інші проти Норвегії, № 37283/13, 30 листопада 2017 року; рішення у справі Хаддад проти Іспанії, № 16572/17, 18 червня 2019 року).

Стаття 8 Конвенції про права дитини передбачає, що держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання.

Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (див. рішення ЄСПЛ у справі Йохансен проти Норвегії», 07 серпня 1996 року).

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору, а тому підстави для його скасування відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги також не знайшли свого підтвердження.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шиманського Віталія Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 08 вересня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03 грудня 2025 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Береговий О.Ю.

Матківська М.В.