УХВАЛА

28 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 372/4561/23

провадження № 61-14361ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 09 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 березня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільним майном подружжя, та

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила суд поділити майно, яке було придбане під час шлюбу та належить до спільного майна подружжя: будинок АДРЕСА_1 , гаражний бокс № НОМЕР_1 в Гаражно-будівельному кооперативі «Полярний», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Полярна, 19; автомобіль марки «KIA» моделі SPORTAGE, 2012 року випуску.

09 жовтня 2024 року рішенням Кагарлицького районного суду Київської області, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 березня

2025 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано транспортний засіб марки «KIA» моделі SPORTAGE, 2012 року випуску, VIN номер НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1998 см, та житловий будинок індивідуального житлового фонду

АДРЕСА_1 (будинок під літерою «А», загальною площею

146,7 кв. м, житловою площею 50,5 кв. м з надвірними будівлями: сараєм літерою «Б», сараєм над «Б», погребом під «Б», туалетом «В», літньою банею «Г», відмосткою «t», криницею «l», парканом «h», парканом «h1», воротами «h» (свідоцтво про право власності на майно від 28 січня 2005 року)) спільним майном подружжя

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

У порядку поділу майна подружжя залишено у власності ОСОБА_1 автомобіль марки «KIA» моделі SPORTAGE, 2012 року випуску, VIN номер НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1998 см.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частку ринкової вартості транспортного засобу марки «KIA» моделі SPORTAGE, 2012 року випуску, VIN номер НОМЕР_2 , що становить 276 860,00 грн.

У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на

1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 .

У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 у липні 2025 року звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

02 вересня 2025 року ухвалою Верховного Суду відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 09 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 березня 2025 року.

02 жовтня 2025 року ОСОБА_1 повторно подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 09 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 березня 2025 року.

13 жовтня 2025 року ухвалою Верховного Суду вдруге відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 09 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 березня 2025 року.

27 жовтня 2025 року ОСОБА_1 втретє подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 09 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 березня 2025 року.

28 жовтня 2025 року ухвалою Верховного Суду втретє відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 09 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 березня 2025 року

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 вчетверте подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 09 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 березня 2025 року.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, з огляду на таке.

Однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктом 3 частини другої статті 394 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення касаційної скарги цієї особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

У силу вказаної імперативної норми процесуального права повторне касаційне оскарження судового рішення однією і тією ж особою заборонено, а тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Таке процесуальне обмеження, передбачене пунктом 3 частини другої

статті 394 ЦПК України, щодо повторної подачі касаційної скарги після відмови у відкритті касаційного провадження на те саме судове рішення є загальним для всіх суб`єктів, що узгоджується зі статтею 129 Конституції України, якою як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а тому не може бути визнане обмеженням права доступу до суду в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За результатом розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 в справі

№ 372/4561/23 судом касаційної інстанції тричі 02 вересня, 13 та 28 жовтня

2025 року постановлено ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 1 частини третьої статті 394 ЦПК України.

Отже, відсутні правові підстави для розгляду поданої вчетверте ОСОБА_1 касаційної скарги на рішення Кагарлицького районного суду Київської області

від 09 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 березня 2025 року.

Верховний Суд як суд касаційної інстанції відповідно до норм чинного ЦПК України не наділений повноваженнями щодо перегляду касаційних скарг на судове рішення, коли є ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

ЦПК України не передбачає інститут перегляду судових рішень після їх перегляду в касаційному порядку за касаційною скаргою особи, яка уже реалізувала своє право на касаційне оскарження того самого (тих самих) судових рішень.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини

(далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з позицією ЄСПЛ, висловленою в рішенні від 21 лютого 1975 року в справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява № 4451/70, право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції.

«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (рішення ЄСПЛ від 16 червня 2001 року в справі «Креуз проти Польщі», заява

№ 28249/95).

Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення в справі «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада

2004 року, заява № 41984/98, § 53).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті (постанова Верховного Суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19 (провадження № 61-4283св24)).

В ухвалах від 05 листопада 2024 року в справі № 182/1163/21 (провадження

№ 61-14043ск24), від 25 березня 2025 року в справі № 752/6921/21 (провадження

№ 61-2731ск25), від 15 квітня 2025 року в справі № 465/6015/19 (провадження

№ 61-4246ск25) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду також виснував про відсутність правових підстав для відкриття провадження в справі з огляду на те, що повторне подання касаційної скарги після відмови у відкритті касаційного провадженняна те саме судове рішення не передбачено.

Керуючись статтею 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області

від 09 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 березня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільним майном подружжя.

Копію ухвали та додані до скарг матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська