Номер провадження: 22-ц/813/5539/25
Справа № 2-270/11
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Карташова О.Ю., Коновалової В.А.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: заявник Приморський відділ Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач ОСОБА_1 , боржник ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2025 року, постановлену Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Абухіна Р.Д. в приміщенні того ж суду,

у справі за заявою Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке, не зареєстроване в установленому порядку,

в с т а н о в и в:

25 березня 2025 року до Приморського районного суду міста Одеси надійшла заява Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстроване в установленому порядку, в якому просять: звернути стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_3 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , а саме однокімнатну квартиру, реєстраційний номер НОМЕР_1 , загальна площа 46,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_2 .

Заява мотивована тим, що на виконанні у державного виконавця перебувають виконавчі провадження АСВП 28969874 та АСВП 28969884 з примусового виконання виконавчих листів.

Державним виконавцем для забезпечення реального виконання рішення винесено низку постанов та здійснені запити, а також державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника (в порядку ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження») у банку, долученого до електронного обміну в АСВП, для виявлення майна та/або коштів з метою виконання виконавчих листів.

Станом на момент звернення з цим поданням, Державним виконавцем не виявлено рахунки, на яких би перебували кошти Боржника, на які можна було б звернути стягнення.

За наслідком примусового виконання не було стягнуто та не сплачено самостійно боржником коштів по АСВП 28969874 та АСВП 28969884.

Державним виконавцем вжиті всі заходи примусового виконання в межах Закону України «Про виконавче провадження», однак такі не дозволяють виконати рішення суду у зв`язку з відсутністю майна у боржника.

Однак, у ОСОБА_2 , боржника за виконавчими провадженнями 28949874 та 28969884, наявне майно, на яке можливо звернути стягнення, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

Вказане стало підставою для звернення до суду (а.с. 45-108).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2025 року заяву Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задоволено.

Звернуто стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_3 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , а саме однокімнатну квартиру, реєстраційний номер НОМЕР_1 , загальна площа 46,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_2 (а.с. 125-126зв.).

В апеляційній скарзі боржник ОСОБА_4 просить ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14.04.2024 скасувати та відмовити у задоволенні подання Приморського Відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), посилаючись на те, що за змістом ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 440 ЦПК України вказаний захід є крайнім, який може бути застосований лише у тому випадку, коли виконавцем вичерпано всі можливі заходи, які передбачені законом щодо примусового виконання рішень за рахунок іншого майна боржника, що відповідає усталеній практиці ВС.

Суд не звернув уваги на те, що до свого подання державним виконавцем не було надано жодних документів, що свідчать про те, що ним вживалися всі можливі заходи, які передбачені законом щодо примусового виконання рішення, за рахунок іншого майна боржника, аніж нерухомого майна. Відсутні постанова про відкриття ВП, про арешт на кошти боржника, запитів в рамках ВП щодо наявності іншого рухомого майна, коштів, доходів, інших документів ВП, що б підтвердило вжиття заходів щодо примусового виконання судового рішення за рахунок іншого майна, а також відсутні розрахунки заборгованості на підтвердження наявності в боржника заборгованості з оплати аліментів на зазначену в поданні суму.

Щодо реєстрації за судовим рішенням, згодом скасованого, права власності на вищезазначену квартиру за стягувачем ОСОБА_1 , зазначену в поданні та згодом відмову у задоволенні заяви про визнання права власності на квартиру, чим фактично поновлено право власності на цю квартиру за боржником, то із подання та матеріалів справи не вбачається, що саме в рамках цієї справи ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні права власності, суб`єктний склад справ, а також предмет позову є різними; подання не містить відомостей з КП «БТІ» ОМР стосовно спірної квартири та особи, якій належало станом на 31.12.2012 право власності на таку, тому незрозуміло, чому виконавець дійшов висновку, що зазначена квартира належить на праві власності боржнику.

Ухвалами Одеського апеляційного суду (у складі колегії суддів: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Карташова О.Ю., Сегеди С.М.) від 09 червня 2025 року та 27 червня 2025 року за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду (а.с. 158-158зв., 177).

У відзиві на апеляційну скаргу стягувач ОСОБА_1 в особі свого представника апеляційну скаргу не визнає, оскільки державним виконавцем вжиті вичерпні заходи щодо виконання рішення суду та звернення стягнення на належне боржнику майно є єдиним можливим та пропорційним способом виконання судового рішення, зокрема, зроблені запити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державної податкової служби, МВС, ПФУ, Державної прикордонної служби. Крім того, боржник є громадянином Італійської Республіки, фактично проживає за межами України, не повертаючись на її територію, тому у нього відсутні банківські рахунки та будь-які інші легальні джерела доходу на території України.

Заперечуючи наявність у нього будь-яких речових прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , боржник фактично визнає, що ухвала не стосується його особистих майнових прав чи охоронюваних законом інтересів, що свідчить про відсутність у нього процесуального інтересу вирішенні теперішньої справи.

Натомість, відповідно до відомостей з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, до 21.12.2007 право власності на цю квартиру було зареєстроване саме за ОСОБА_4 , подальші спроби визначити право власності на неї за іншою особою ОСОБА_1 не були успішними, оскільки рішення про визнання за нею права власності було скасоване ухвалою ВСУ від 27.05.2009 у справі № 6-11947св08, і за результатами нового розгляду рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.05.2014 у справі № 2/1522/8277/11 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, натомість боржник не вчиняв жодних дій щодо реалізації свого поновленого речового права та не звертався до реєстратора з заявою про винесення відомостей про його право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Саме вказана пасивна поведінка боржника свідчить про уникнення юридичного оформлення права з метою перешкоджання виконанню судового рішення та унеможливленню стягнення на таке майно, що є підставою для застосування вимог ч. 10 ст. 440 ЦПК України. Враховуючи перебування ОСОБА_4 у державному розшуку, видається фактично неможливим його особисте звернення до суду 22 квітня 2025 року з апеляційною скаргою, оскільки до скарги не додано ані довіреності чи будь-якого іншого документу (а.с. 162-167).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 листопада 2025 року здійснено заміну судді ОСОБА_5 на учасника постійно діючого складу колегії суддю Коновалову В.А.

У судове засідання учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, зокрема, заявник Приморський ВДВС у м. Одесі у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, оскільки судову повістку на 18.11.2025 отримали в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 26.09.2025 о 10:14:38, стягувач ОСОБА_1 у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України, оскільки її представник ОСОБА_6 отримав судову повістку на 18.11.2025 в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 26.09.2025, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (а.с. 190 зв.), боржник ОСОБА_2 у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, оскільки судова повістка на 18.11.2025 повернулася до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 191-192 зв.), що в силу положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у державного виконавця перебувають виконавчі провадження АСВП 28969874 з примусового виконання виконавчих листів № 2-270/11, виданого Приморським районним судом м. Одеси 28.07.2011, на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.07.2011 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та АСВП 28969884 з примусового виконання виконавчого листа № 2-270 від 28.07.2011, виданого Приморським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 у розмірі 800 грн щомісячно, починаючи з 17.09.2010 і до зміни її матеріального становища (а.с. 52-53).

Виконавчі провадження згідно загальнодоступних відомостей АСВП відкриті 02.08.2011 державним виконавцем Приморського ВДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса).

Державним виконавцем для забезпечення реального виконання рішення:

- винесено постанову про арешт коштів боржника (в порядку ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження»);

- направлено вимогу на отримання інформації, яка містить банківську таємницю (на підставі ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» та ст. 62 ЗУ «Про банки і банківську діяльність»);

- винесено постанову про арешт майна та коштів боржника - (в порядку ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження»);

Відомості про обтяження внесено до відповідних реєстрів (а.с. 62-62 зв.).

Також державним виконавцем здійснено запити:

- до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо зареєстрованого за боржником нерухомого майна,

- до Державної податкової служби України про наявні рахунки у боржників - юридичних осіб та/або фізичних осіб - підприємців;

- до Державної податкової служби про джерела та/або суми доходів, та розміри утриманого податку з доходів,

- до Міністерства внутрішніх справ щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів;

- до Пенсійного фонду України про осіб-боржників.

Також 28.05.2024 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника (в порядку ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження») у банку, долученого до електронного обміну в АСВП.

Станом на момент звернення з цим поданням, Державним виконавцем не виявлено рахунки, на яких би перебували кошти Боржника, на які можна було б звернути стягнення.

Відповідно до інформації, що надійшла від стягувача, до 21.12.2007 року відповідно до інформації з ДРРП право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 було зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 58зв.-60).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2007 у справі № 2-2210/07 встановлено факт, що має юридичне значення, а саме: що з жовтня 2003 року по листопад 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_8 перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали однією сім`єю: визнано квартиру АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_9 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на останню та припинено право спільної часткової власності ОСОБА_4 на вказаної квартири (а.с. 75зв. -77).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 травня 2009 справа № 6-ч 11947 св08 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2007 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 73-75).

В рамках нового судового розгляду справи рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2014 року № 2/1522/8277/11 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні права власності на квартиру за адресою; АДРЕСА_2 (а.с. 66-69зв.).

По справі предметом апеляційного перегляду є ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2025 року, постановляючи яку, суд на підставі ч. 10 ст. 440 ЦПК України виходив з того, що державним виконавцем доведено належним чином, що на теперішній час заборгованість боржника перед стягувачем за АСВП: 28969874 становить 448802,28 гривень та АСВП: 28969884 в сумі 246035,00 гривень, оскільки боржник у добровільному порядку рішення суду не виконує, грошових коштів, які б були виявлені для погашення заборгованості, та майна у нього не має, у зв`язку з чим вважав, що заява підлягає задоволенню.

Тому судом звернуто стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_2 , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме: однокімнатну квартиру, реєстраційний номер 6396462, загальна площа 46,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_2 .

Переглядаючи оскаржувану ухвалу за доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до статті 129 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій реалізації права на доступ до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

За змістом частини десятої статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна, виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірку, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстроване в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що нею чітко визначена умова, за якої суд вирішує питання звернення стягнення на нерухоме майно боржника, - це відсутність державної реєстрації права власності за боржником в установленому законом порядку.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Питання про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване в установленому законом порядку, вирішується судом в порядку, передбаченому частиною четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною десятою статті 440 ЦПК України, та стосується тих випадків, коли боржник фактично володіє та користується таким нерухомим майном, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано в установленому законом порядку.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному в постановах Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 947/22930/19 (провадження № 61-9215св20) та від 07 липня 2023 року у справі № 2-2727/11 (провадження № 61-8007св23).

При розгляді справ указаної категорії необхідно враховувати, що однією з головних засад здійснення судочинства в Україні є обов`язковість судового рішення. Немає сенсу в правосудді, якщо рішення судів не виконуються, а невиконання судових рішень є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідаючи на доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що матеріали справи містять достатнє підтвердження того, що державним виконавцем вживалися визначені Законом України «Про виконавче провадження» заходи для виконання рішення суду, а саме: винесено постанову про арешт майна боржника, направлено вимогу на отримання інформації, яка містить банківську таємницю (на підставі ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» та ст. 62 ЗУ «Про банки і банківську діяльність»), винесено постанову про арешт майна та коштів боржника - в порядку ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження», зроблена низка запитів, тому слід вважати, що приватним виконавцем було здійснено усі необхідні заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», для належного виконання судового рішення на цьому етапі, проте вжиті заходи примусового виконання рішення суду не призвели до задоволення вимог стягувача.

Доказів того, що відповідно до положень частини п`ятої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» боржник запропонував приватному виконавцю види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу з метою виконання судового рішення про стягнення боргу, матеріали справи не містять.

Як відсутні і докази добровільного виконання вказаного судового рішення, яке перебуває на виконанні у виконавця.

Оскільки рішення до теперішнього часу не виконано, а боржник ухиляється від виконання його, не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна і доходів, державний виконавець на підставі відповідного закону, що регулює спірні правовідносини, виявивши в процесі виконання вищезазначеного виконавчого документу нерухоме майно, на яке не зареєстровано в установленому законом порядку право власності боржника, обґрунтовано звернувся до суду із заявою про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

Задоволення подання державного виконавця про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, має сприяти належному виконанню рішення суду. У свою чергу боржник добровільно не виконував рішення суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року у справі № 488/3753/17-ц (провадження № 61-17011сво19) зроблено висновок про те, що розгляд процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб) є виконанням судових рішень, як заключного етапу у процесі реалізації захисту цивільних прав. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Правовідносини з виконання судових рішень є триваючими до тих пір, поки судове рішення не буде виконане у порядку, передбаченому законом.

Відповідаючи на довід апеляційної скарги про те, що подання не містить відомостей з КП «БТІ» ОМР стосовно спірної квартири та особи, якій належало станом на 31.12.2012 право власності на таку, колегія суддів звертає увагу на таке.

Як вже зазначалося вище, 21.12.2007 року Приморським районним судом м. Одеси було винесене рішення по справі № 2-2210/07, яким, зокрема, визнано за ОСОБА_1 право власності на дану квартиру (а.с. 75зв. -77).

Однак вищезгадане рішення було скасовано на підставі ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 27 травня 2009 справа № 6-ч 11947 св08 та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 73-75).

В рамках нового судового розгляду справи рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2014 року №2/1522/8277/11 ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні права власності на квартиру за адресою; АДРЕСА_2 (а.с. 66-69зв.).

Суд першої інстанції слушно зауважував, що оскільки рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2014 року у задоволенні позову про визнання права власності на спірну квартиру ОСОБА_1 відмовлено (вказане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 02.07.2014, тобто набрало законної сили та є чинним), то фактично право власності ОСОБА_2 на дану квартиру підлягало поновленню, оскільки перестали існувати обставини (рішення від 21.12.2007), що перешкоджали реалізації його права власності на спірне майно, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними.

Крім того, якщо б заявником спірне майно було зареєстроване за собою на відновлення належного йому права власності, то таке виключало б необхідність державного виконавця звертатися до суду із теперішнім поданням. Саме для випадків відсутності державної реєстрації на нерухоме майно законодавцем виписана вказана норма процесуального права, яка дозволяє державному/приватному виконавцю звертатися до суду в порядку ч. 10 ст. 440 ЦПК України.

Довід апеляційної скарги про крайність вказаного заходу та можливість його застосування лише у випадку вичерпання виконавцем всіх можливих заходів, які передбачені законом щодо примусового виконання рішень за рахунок іншого майна боржника, спростовується наданими до подання доказами, згідно яких відсутня можливість задоволення вимог стягувача за рахунок іншого майна.

Щодо відсутності постанови про відкриття ВП, то таке спростовується загальнодоступними відомостями з АСВП.

Розрахунок заборгованості, на відсутність якого також посилається заявник, не є предметом розглядуваної справи, а заявником він не спростований та не доведено відсутність заборгованості за вищезазначеними виконавчими листами.

Як є неґрунтовними і посилання заявника в апеляційній скарзі на недоведеність фактичного поновлення права власності на квартиру за боржником з огляду на різні суб`єктні склади справ, різні предмети позову, а тому і недоведеність належності саме боржнику ОСОБА_8 такої квартири, то вказане є взаємовиключними доводами із запереченням обґрунтованості подання через недоведеність державним виконавцем вичерпання всіх можливих заходів для виконання виконавчих листів.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями).

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, суд першої інстанції вірно визначився із характером правовідносин сторін, дав їм належну правову оцінку та застосував відповідні норми права, вірно витлумачивши їх у світлі виниклих спірних правовідносин сторін та ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, вірно оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, а помилкові доводи апеляційної скарги цих висновків не спростували.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що ухвалу постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: О.Ю. Карташов

В.А. Коновалова