ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 757/27418/22-ц

провадження № 61-8518св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О. М.,Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Міністерство юстиції України, Державна казначейська служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року у складі судді Соколова О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 19 березня

2025 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Голуб С. А., Таргоній Д. О.,

Короткий зміст позовних вимог

1. У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, у якому просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на свою користь 1 000 000,00 грн майнової шкоди та 1 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконного рішення суддів Червоноградського районного суду Львівської області, Апеляційного суду Львівської області, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних по справі №459/1615/15-ц, що спричинило приниження честі, гідності та ділової репутації.

2. На обґрунтування позову зазначав, що звернувся до Апеляційного суду Львівської області з позовом до Сокальського районного суду, Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про стягнення шкоди, нанесеної протиправними діями судді Сокальського районного суду, для визначення підсудності.

3. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 травня 2015 року позовну заяву ОСОБА_1 до Сокальського районного суду Львівської області, Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди направлено до Червоноградського міського суду Львівської області.

4. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області

від 21 травня 2015 року у цивільній справі №459/1615/15-ц відмовлено

у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Сокальського районного суду Львівської області, держави Україна про відшкодування моральної шкоди.

5. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27 липня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 21 травня 2015 року залишено без змін.

6. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 21 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 27 липня 2015 року.

7. У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Червоноградського міського суду Львівської області із заявою про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами.

8. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області

від 07 червня 2016 року заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення суду у зв`язку

з нововиявленими обставинами залишено без задоволення.

9. Постановою Апеляційного суду Львівської області від 05 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 07 червня 2016 року скасовано. Провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 21 травня 2015 року за нововиявленими обставинами закрито.

10. Постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Апеляційного суду Львівської області від 05 червня 2018 року залишено без змін.

11. У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Червоноградського міського суду Львівської області із заявою про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами.

12. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області

від 24 травня 2021 року відмовлено у відкритті провадження за заявою

ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 21 травня

2015 року у справі №459/1615/15-ц.

13. Постановою Львівського апеляційного суду від 22 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення Ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 24 травня 2021 року залишено без змін.

14. На переконання позивача, суддя Червоноградського міського суду Львівської області, колегія суддів Апеляційного суду Львівської області та суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ своїми діями позбавили його доступу до правосуддя, порушили його права, гарантовані статтями 8, 40, 55, 56 Конституції України, унаслідок чого позивачеві було завдано майнової шкоди в розмірі 1 000 000,00 грн.

15. Щодо відшкодування моральної шкоди позивач зазначав, що порушення суддею Червоноградського міського суду Львівської області, колегією суддів Апеляційного суду Львівської області та суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ норм Конституції України та ЦПК України є свідомим глузуванням з органів державної влади України. Унаслідок цього він не зміг у короткий строк захистити свої права та зазнав моральних страждань, що полягали в приниженні честі, гідності та ділової репутації у зв`язку з порушенням його прав. Тому для відновлення свого попереднього стану він просив суд стягнути на його користь 1 000 000,00 грн як відшкодування завданої моральної шкоди.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

16. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 вересня

2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду

від 19 березня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

17. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , районний суд, із висновками якого погодився і апеляційний суд, мотивував своє рішення тим, що останній не довів заподіяння йому моральної шкоди внаслідок прийняття судами рішень за його зверненнями.

18. Також судами зауважено, що Міністерство юстиції України не є тим органом, який наділений повноваженнями представляти державу Україна

у спірних правовідносинах щодо відшкодування майнової шкоди.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

19. У липні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 березня 2025 року у вказаній справі.

20. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 21 липня 2025 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено.

21. Поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 19 березня 2025 року.

22. Відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

23. У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій на ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення його позовних вимог.

24. Підставою касаційного оскарження вказує неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року в справі № 761/12945/19 (провадження № 61-15575св20) щодо застосування статті 1166 Цивільного кодексу України (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

25. Також підставою касаційного оскарження заявник вказує відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме: 10, 12, 78, 81, 263, 264, 265, 382 ЦПК України, щодо того, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

26. На переконання заявника касаційної скарги, суди попередніх інстанцій помилково відмовили у задоволенні його вимог, оскільки в результаті незаконних дій органів державної влади в особі Червоноградського міського суду Львівської області, Апеляційного суду Львівської області, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних у справі №459/1615/15-ц йому було спричинено матеріальної та моральної шкоди, на що помилково не звернули увагу суди попередніх інстанцій при вирішенні спору.

27. Крім того, заявник зазначає, що відповідачі не надали належних

і достатніх доказів для спростування його позовних вимог. Тому, на його переконання, суди попередніх інстанцій помилково відмовили в їх задоволенні, оскільки за нормами чинного законодавства обов`язок доказування покладається на учасника справи, який заперечує вимоги позивача.

28. Таким чином, на переконання ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні його вимог, не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, що призвело до неправильного вирішення справи.

29. Крім того, вирішуючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми статей 8, 22, 40, 55, 56, 64, 124, 129-1, 151-2 Конституції України і не звернули уваги на статтю 56 Конституції України, якою передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

30. У серпні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив Міністерства юстиції України на касаційну скаргу ОСОБА_1 ,у якому зазначено, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу.

31. Відповідно, як зазначає Міністерство юстиції України, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач визначив відповідачами Міністерство юстиції України та Державну казначейську службу України, які не є належними відповідачами у цій справі.

32. Більше того, звертаючись до суду, ОСОБА_1 не надав доказів неправомірності дій суддів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, не довів наявність причинно-наслідкового зв`язку між їхніми діями чи бездіяльністю та наслідками, а також не зазначив, у чому саме полягає завдана майнова шкода

і не обґрунтував її розмір. Крім того, останнім також не надано доказів на підтвердження того, що внаслідок ухвалення судами рішень у справі було порушено його немайнові права чи нормальні ділові та життєві зв`язки, тобто не довів наявність підстав для відшкодування як майнової, так і моральної шкоди.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

33. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Апеляційного суду Львівської області з позовом до Сокальського районного суду, Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про стягнення шкоди, нанесеної протиправними діями судді Сокальського районного суду

(а.с.8-11).

34. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 травня 2015 року позовну заяву ОСОБА_1 до Сокальського районного суду Львівської області, Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди направлено до Червоноградського міського суду Львівської області (а.с.12).

35. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області

від 21 травня 2015 року у цивільній справі №459/1615/15-ц у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Сокальського районного суду Львівської області, держави Україна про відшкодування моральної шкоди відмовлено (а.с. 13).

36. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27 липня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 21 травня 2015 року залишено без змін (а.с.14-15).

37. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 10 вересня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 21 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 27 липня 2015 року (а.с.16).

38. У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Червоноградського міського суду Львівської області із заявою про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами (а.с.17-18).

39. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області

від 07 червня 2016 року заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення суду у зв`язку

з нововиявленими обставинами залишено без задоволення (а.с.19).

40. Постановою Апеляційного суду Львівської області від 05 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 07 червня 2016 року скасовано. Провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 21 травня 2015 року за нововиявленими обставинами закрито (а.с.20-21).

41. Постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Апеляційного суду Львівської області від 05 червня 2018 року залишено без змін (а.с.22-24).

42. У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Червоноградського міського суду Львівської області із заявою про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами (а.с.25).

43. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області

від 24 травня 2021 року у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 21 травня 2015 року у справі № 459/1615/15-ц відмовлено (а.с.26-27).

44. Постановою Львівського апеляційного суду від 22 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 24 травня 2021 року залишено без змін (а.с.28-29).

Позиція Верховного Суду

45. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

46. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно

у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права

у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

47. Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

48. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише

в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

49. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

50. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

51. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

52. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

53. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування завданої майнової та моральної шкоди, суди попередніх інстанцій мотивували своє рішення недоведеністю спричинення йому майнової та моральної шкоди.

54. Більше того, суди попередніх інстанцій зауважили, що Міністерство юстиції України є неналежним відповідачем у справі.

55. Колегія суддів погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

56. Звертаючись з позовом про відшкодування шкоди, ОСОБА_1 зазначав, що, постановляючи судові рішення у справі № 459/1615/15-ц, суди порушили норми Конституції України, ЦК України та ЦПК України, що спричинило порушення його прав, завдало майнових збитків і моральних страждань.

57. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

58. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

59. Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

60. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

61. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

62. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

63. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

64. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

65. Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

66. Суди діють самостійно і є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою завдання шкоди авторитету суддів чи впливу на безсторонність суду забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

67. Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ,

а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

68. Згідно з пунктом 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень

у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

69. Пунктом 21 Великої хартії суддів (Основоположних принципів), затвердженої Консультативною радою європейських суддів 17 листопада

2010 року, передбачено, що засоби для виправлення суддівських помилок мають бути передбачені відповідною системою апеляційного оскарження. Виправлення будь-яких інших помилок в адмініструванні правосуддя

є виключною відповідальністю держави.

70. Крім того, якщо держава повинна була виплатити компенсацію стороні через помилку у відправленні правосуддя, саме у держави, а не у сторони справи має бути право притягнути суддю до цивільної відповідальності шляхом подання судового позову (пункт 37 Висновку № 18 (2015) Консультативної ради європейських суддів).

71. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року

у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18) зауважила, що вищезазначений підхід застосовний як особисто до суддів, так і до судів, в яких вони здійснюють правосуддя.

72. Відтак, вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній судові рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

73. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунені лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

74. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

75. Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення.

76. Право на таке відшкодування виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19)).

77. Як зауважено Верховним Судом у змісті постанови від 25 вересня

2023 року у справі № 454/423/15 (провадження № 61-13003св22): «Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені

статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно».

78. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

79. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

80. Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

81. Аналіз вищезазначеного дозволяє дійти висновку, що вищезазначені підстави для відшкодування завданої моральної шкоди характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як органи вцілому, так і їх посадових чи службових осіб, а також особливим способом заподіяння шкоди.

82. Сукупність вищезгаданих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду безпосередньо на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

83. Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у змісті постанов Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі № 686/10710/18, від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20, від 25 жовтня 2021 року

у справі № 686/27099/20, від 15 листопада 2021 року у справі № 686/24617/20, від 27 жовтня 2022 року у справі № 686/20441/21, від 25 вересня 2023 року

у справі № 454/423/15 (провадження № 61-13003св22).

84. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначено, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно, їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов

є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

85. Статтею 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин

є фізичні та юридичні особи, а також держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

86. Відповідно до частини першої статті 167 ЦК України держава діє

у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

87. В силу частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

88. Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

89. Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (провадження № 14-36цс19), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19), від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (провадження № 14-10цс23).

90. У підсумку держава в цивільному судочинстві бере участь у справі як сторона через той орган, який наділений повноваженнями у відповідних спірних правовідносинах, зокрема й щодо представництва в суді органу, діями якого завдано шкоду.

91. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

92. Відтак, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

93. Подібний за своїм змістом висновок викладено Верховним Судом

у постанові від 28 лютого 2023 року у справі № 454/2468/21 (провадження

№ 61-12225св22).

94. У справі, яка є предметом касаційного перегляду, позивач, звертаючись до суду, просив відшкодувати на його користь моральну шкоду, завдану порушенням його прав Червоноградським районним судом Львівської області, Апеляційним судом Львівської області та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ унаслідок постановлення незаконних ухвал у справі № 459/1615/15-ц. На переконання позивача, через ці ухвали його було позбавлено доступу до правосуддя та порушено права, гарантовані статтями 8, 40, 55 і 56 Конституції України.

95. Позивач пов`язував дії судів із підставами для стягнення матеріальної та моральної шкоди, яка нібито полягала в приниженні честі, гідності та ділової репутації. Він також стверджував наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями судів та наслідками, зазначеними у позові.

96. Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення із держави на користь останнього відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди, оскільки саме позивачем у справі не було доведено складових деліктної відповідальності, а відтак безпідставними

є посилання у касаційній скарзі на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме: 10, 12, 78, 81, 263, 264, 265, 382 ЦПК України, щодо того, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

97. Більше того, оскільки наведені в касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, на переконання Верховного Суду відсутні підстави повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

98. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення

від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення

від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

99. Підсумовуючи, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло

б призвести до неправильного вирішення справи та у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

100. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

101. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

102. Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

103. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 вересня

2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 березня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. Ю. Сакара

О. М. Осіян

О. В. Ступак