П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2025 року

м. Рівне

Справа № 572/4899/24

Провадження № 22-ц/4815/1063/25

Головуючий у Сарненському районному суді

Рівненської області: суддя Ведяніна Т.О.

Рішення суду першої інстанції

(повний текст) проголошено

о 09 год. 00 хв. 27 травня 2025 року

в м. Сарни Рівненської області

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Гордійчук С.О.

секретар судового засідання: Маринич В.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Російська Федерація;

за участі: ОСОБА_1 та представники сторін у судове засідання не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 27 травня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди в розмірі 35 000 Євро, що еквівалентно 1 590 127 гривень.

Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що моральна шкода зумовлена саме збройною агресією Російської Федерації на частині території України, чим були порушені гарантовані позивачу Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та IV Женевською конвенцією 1949 року права на свободу та повагу до честі й гідності, на особисту недоторканність, приватне і сімейне життя, свободу думки, совісті та релігії.

У результаті втрати житла, можливості проживати на рідній території та спілкуватися з близькими ОСОБА_1 зазнала значних моральних страждань, що проявляються у відчутті розчарування, безпорадності та психологічного тиску. Позивач також позбавлена можливості користуватися належним майном і розпоряджатися ним, що зумовило додаткові моральні втрати та необхідність витрачати час і кошти для захисту своїх прав.

З огляду на триваючий характер порушень та ураховуючи практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), позивач обрав спосіб захисту, що відповідає рішенню у справі "Луізідоу проти Туреччини", де за аналогічних порушень було присуджено компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів, виходячи із співвідношення 0,585274 фунтів за 1Євро.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 27 травня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Російської Федерації відмовлено.

Приходячи до такого висновку, суд виходив з того, що на підтвердження завданої моральної шкоди позивачем не надано достатніх та переконливих доказів. Тобто викладені у позовній заяві твердження про отримані моральні втрати і душевні страждання жодним чином не обґрунтовані.

Суд зважав на те, що позивач не подавав інформації щодо звернення до лікарів чи фахівців за психологічною допомогою. Лише саме твердження про позбавлення можливості користуватися належним майном, у т.ч. рухомим, є недостатніми, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності у позивача будь-якого майна у власності.

Крім того, позивач проживає у місті Сарни Рівненської області, яке не належить до територій, де тривають активні бойові дії. На переконання суду, сам факт порушення територіальної цілісності України, порушення прав громадян або загибелі невизначеного кола осіб, на які посилається позивач, не є безумовною підставою для стягнення на її користь моральної шкоди. Натомість саме по собі посилання на практику ЄСПЛ без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не може слугувати встановленням конкретного розміру моральної шкоди, завданої відповідачем безпосередньо позивачу.

На рішення суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, де покликалася на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначала про помилковість висновків суду першої інстанції з приводу того, що всупереч вимогам ст.ст. 76 - 84 ЦПК України не підтверджено належними і допустимими доказами, ті обставини, на які посилається у позові як на підставу своїх вимог.

Навпаки, саме суд попередньої інстанції не врахував обставин, пов`язаних із початком збройної агресії 24 лютого 2022 року, зокрема масованих вибухів, ракетних обстрілів та бомбардувань, які об`єктивно вплинули на життя та поведінку населення України. Суд ухвалив рішення так, ніби не перебуває у реаліях воєнного стану в Україні, де щоденно гинуть люди, у т.ч. діти, де значна кількість осіб отримує тілесні ушкодження та інвалідність, а цивільне населення зазнає постійної небезпеки. Не врахував щоденних обставин, що супроводжують життя громадян у період війни: пожеж, руйнування житлової та цивільної інфраструктури, регулярних повітряних тривог та необхідності тривалого перебування у захисних укриттях. Не зважав і на те, що більшість населення не має можливості проживати у стані безпеки, вільно пересуватися містом чи відпочивати у громадських місцях без постійної загрози для життя і здоров`я. Проігнорував об`єктивні економічні наслідки війни, включно зі значною інфляцією, зростанням цін, дефіцитом товарів та необхідністю громадян забезпечувати елементарні потреби власних сімей в умовах обмежених ресурсів. Не врахував труднощів із забезпеченням пальним, коли громадяни змушені були годинами очікувати в чергах для придбання незначних обсягів пального. Не взяв до уваги обставин евакуації населення з районів активних бойових дій, зокрема тривалих черг на залізничних вокзалах, руху автотранспорту в багатокілометрових заторах під час обстрілів та вибухів. Не врахував вимушене переселення значної кількості осіб, які залишали свої домівки, майно, побут та рідних заради збереження життя і здоров`я, і опинялися в умовах повної невизначеності в інших регіонах або країнах. Не зважав на перебої з електропостачанням, відсутність світла та тепла протягом тривалих періодів, що істотно ускладнювало побут громадян. Залишив без уваги втрату багатьма особами роботи, джерел доходу, необхідність покриття додаткових витрат на переїзди, оренду житла та вимушене звернення за гуманітарною допомогою.

З огляду на це виключно Російська Федерація зобов`язана була доказувати, що в Україні не має війни і те, що цивільне населення не страждає від війни та не зазнало моральної шкоди. Проте відповідач цього не здійснив, а суд фактично взяв на себе функції адвоката та виправдовував Російську Федерацію. Згідно з постановою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі №344/3764/21 у спорах про відшкодування шкоди тягар доказування перерозподілений, де відсутність вини доводить завдавач шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін (пункти 1, 2, 4 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободичи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Зокрема, визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно із ч. 1 ст. 49 Закону України "Про міжнародне приватне право" права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (ст. 48 Закону України "Про міжнародне приватне право").

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України часниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Верховний Суд зробив висновок щодо обмеження судового імунітету РФ у справах про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором, відповідно до якого для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну у міжнародному праві кодифікованою підставою є "деліктний виняток" (англ, "tort exception"). Умовами, необхідними для застосування "деліктного винятку", є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/ бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/ бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою (постанови Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, від 18 травня 2022 року у справі №428/11673/19, від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц).

Звернення позивача до національного суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що ця норма поширюється на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання "особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав". Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться у залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За своєю суттю зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).

Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, постанова Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні "трансформують" шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування "обчислює" шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.

Під час визначення компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, постанова Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Загальновідомо (тобто твердження, що не потребує доказування відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України), що Російська Федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.

02 березня 2022 року збройну агресію Російської Федерації проти України у резолюції ES-11/1 "Агресія проти України" визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію "Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи" № 2433. Визнала, що агресія Російської Федерації проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України "Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні", схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.

Аналогічні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19, від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц, від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14366/21, від 18 грудня 2024 року у справі № 686/29638/23.

Водночас при визначенні грошової компенсації моральної шкоди, завданої внаслідок військової агресії РФ проти України, слід враховувати те, що:

- дійсно внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України особа може зазнавати (зазнала) моральної шкоди; - законодавець в статті 23 ЦК передбачив відкритий перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру грошової компенсації (характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості);

- розмір грошової компенсації моральної шкоди завданій особі внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України може відрізнятися, залежно від того, на які обставини завдання моральної шкоди посилається позивач та які обставини враховані судом при визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди;

- такими обставинами може бути, зокрема: смерть близьких осіб, каліцтво особи чи близьких осіб; місце проживання особи (різняться відчуття осіб, що проживають на території проведення бойових дій чи осіб далеко від цієї території); пошкодження або знищення рухомого майна; права які порушені внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України тощо.

До таких висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22, від 14 жовтня 2025 року у справі № 212/5631/23, від 04 листопада 2025 року у справі № 362/7854/24.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування не підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись з позовною заявою, ОСОБА_1 додала до неї лише паспорт громадянина України.

Переглядаючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції ґрунтується на тому, що відповідно до ч.ч. 1-3, 6 ст. 367 ЦПК України він переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

При цьому найістотнішим є те, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Звертається увага на те, що фактично позовна заява дослівно скопійована з відкритих джерел у мережі Інтернет та не носить індивідуалізованого правового характеру, тоді як завданням цивільного законодавства є судовий захист особистих прав, в т.ч. й на відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Натомість незгода заявника із оскаржуваним рішенням про нерозуміння реалій війни та підміну судом повноважень відповідача не ґрунтується на фактичних обставинах справи та не відповідає вимогам добросовісності, адже при вирішенні спірних правовідносин слід ґрунтуватися не виключно на загальновідомих фактах збройної агресії Російської Федерації. Тобто необхідно викладати обставини, обґрунтовувати свої вимоги, наводити докази та доводити причинно-наслідковий зв`язок між діями особи, яка завдає шкоду, саме щодо особи, яка безпосередньо зазнала шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди не може бути й отримана заявником інформація про зумовлені збройною агресією обставини, наслідки, шкоду для третіх осіб, а матеріально-правовою підставою має бути певна дія (бездіяльність), яка спричинила страждання саме заявнику.

Виключно позивачу потрібно доводити, зокрема, ті обставини, що саме вона вимушена була евакуйовуватися, залишити місце проживання та рідних, рятувала своє життя, їй завдано певних збитків, вона втратила роботу, стояла в черзі за пальним та інше, що підтверджує індивідуалізацію моральних страждань. Тобто те, що вона особисто їх зазнала та пережила наведені в апеляційній скарзі обставини.

Факт збройної агресії Російської Федерації та спричинені нею негативні події є загальновідомими. Разом з тим є очевидним, що не кожна особа зазнала усіх наслідків, на які покликається ОСОБА_1 , і не кожна особа була учасником таких відповідних подій. Тому позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди мають бути доведені конкретно щодо особи, адже така шкода є особистісною та пов`язана з психологічним станом, честю, гідністю та життєвими обставинами особи, чиї права порушено.

Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду попередньої інстанції.

Мотивом для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 27 травня 2025 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.О.Гордійчук