ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/1476/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Онищенка Е.А.,

Полякова О.З.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 27 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради, Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради, треті особи - Запорізька обласна рада, Запорізька обласна військова адміністрація, про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Шевченко Т.М. звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що займала посаду головного бухгалтера Комунального підприємства «Готель Україна» Запорізької обласної ради від 03.09.2018, що підтверджується Наказом № 44-к про прийняття на роботу від 31.08.2018 року. На час подання позовної заяви позивач була звільнена з посади за власним бажанням. Про це був складений наказ від 29.04.2024 № 2/к.

В період з лютого 2020 року по квітень 2024 року роботодавець (Запорізька обласна рада) не виплачував заробітну плату.

Згідно зі штатним розписом КП «Готель Україна», затвердженого директором від 27.12.2019, з 01 січня 2020 року посадовий оклад головного бухгалтера становив 15 016 грн. 28 коп.

Відповідно до Рішення «Про припинення комунального підприємства «Готель Україна» Запорізької обласної ради, як власника підприємства, від 15.02.2022 правонаступником КП «Готель Україна» стає КП «Універс». Наразі КП «Готель Україна» знаходиться в процесі припинення, а його ліквідація шляхом приєднання до КП «Універс» триває.

Від початку роботи на підприємстві до звільнення позивач виконувала свої обов`язки, визначені посадовою інструкцією.

Наказом від 01.04.2020 року № 12 ОС на підприємстві КП «Готель Україна» ЗОР був оголошений простій. Відповідно пункту 3 Наказу 12 ОС на позивача, як на головного бухгалтера, простій не розповсюджується.

Відповідно до наказу 13 ОС від 01.04.2020 року позивачу забезпечили можливість для виконання її обов`язків за допомогою віддаленого доступу до комп`ютера.

Однак, 01.06.2020 КП «Готель Україна» ЗОР було від`єднано від електромережі, і постачання електроенергії припинили через заборгованість перед постачальником, що підтверджується листами від Готелю до його керівного органу. Так, підприємство зверталась до свого Керівного органу з листами про допомогу, однак дій не послідкувало, хоча Запорізька обласна рада була проінформована про стан КП «Готель Україна» ЗОР. Декілька разів позивач особисто зверталась до директора, засновника з пропозицією надати їй можливість працювати в іншому закладі/забрати комп`ютер до дому, але жодних активних дій з боку керівництва не було. Так, останні звіти до Податкової служби України було подано в квітні 2020 року.

Також, іноді позивача викликали до готелю, або до Запорізької обласної ради. Останній виклик був у 2021 році для співпраці з Тимчасовою комісією з дослідження стану господарської діяльності КП «Готель Україна» ЗОР.

До голови комісії позивач зверталась для визначення її робочого місця, і вирішення питання щодо подачі звітності, однак знову жодних активних дій вчинено не було.

Починаючі з середини 2022 року і по 29.04.2024 позивач продовжувала виконувати ті обов`язки, які реально було виконати. За цей період звільнювались працівники «Готелю», звертались до неї з вимогою надати довідки, або розрахувати заборгованість з заробітної плати, невитрачені відпустки, лікарняні. І про це на вимогу осіб позивач надавала розрахунки. Так, за цей час було надано розрахунки: 14.12.2020 - ОСОБА_3 ; 19.03.2020 - ОСОБА_4 ; 02.12.2020 - ОСОБА_5 ; 16.06.2020 - ОСОБА_6 ; 06.10.2020 - ОСОБА_7 ; 21.01.2021 - ОСОБА_8 ; 04.06.2021 - ОСОБА_9 ; 21.01.2021 - ОСОБА_10 ; 17.03.2021- ОСОБА_11 ; 09.08.2021 - ОСОБА_12 ; 15.12.2022 - ОСОБА_13 ; 15.08.2023 - ОСОБА_14 ; 15.08.2023 - ОСОБА_15 ; 15.08.2023 - ОСОБА_16 ; 15.08.2023 - ОСОБА_17 ; 15.08.2023 - ОСОБА_18 ; 12.12.2023 - ОСОБА_19 ; 23.03.2024 - ОСОБА_20 ; 01.04.2024 - ОСОБА_21 ; 29.04.2024 - ОСОБА_22 .

Позивач постійно співпрацювала з Заступником директора «Готелю» ОСОБА_23 з питань заборгованості готелю та термінів її погашення, а саме, з: КП «Водоканал», ПАТ «Запоріжжяобленерго», ТОВ «Запоріжжяелектропостачання», ТОВ «Урожай», ТОВ «Салтовский мясокомбинат», ТОВ «Вельтум Запоріжжя», ДП «Фарлеп Запоріжжя», ФОП «Рачик». Від голови ліквідаційної комісії за цей час розпоряджень не надходило. Доступу до ЕЦП КП «Готель Україна» ЗОР у позивача не було, вона все виконувала на домашньому комп`ютері.

Про Наказ про простій, який би стосувався її, позивачу невідомо, тому вона дійсно до звільнення виконувала свої посадові обов`язки наскільки це можливо.

Звільнитися з посади вирішала, коли останній працівник, з яким був контакт, виявив бажання звільнитися, і попросив розрахувати його заборгованість.

В матеріалах справи наявний наказ про звільнення ОСОБА_1 , в якій чітко прописана стаття 38 КЗпП України як підстава для звільнення.

Кодекс Законів про працю України встановлює законні підстави для розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, і однією із таких підстав є прогул ч. 1 п. 4 ст. 40 КЗпП України. Також прогул є порушенням трудової дисципліни, за яке також передбачене стягнення, викладене у статті 147 КЗпП України у вигляді догани/звільнення.

Представником позивача був поданий запит до КП «Універс» щодо розрахунку заборгованості по заробітної платі. У відповіді КП «Універс» зазначено, що у зв`язку з не переданням до КП «Універс» ЗОР первинної документації, у тому числі бухгалтерської, з обліку кадрів, КП «Універс» ЗОР не має можливості надати довідку про розмір заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 , оскільки не володіє необхідною для цього інформацією.

Офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-5 стосовно працівника підтверджують лише його страховий стаж та не можуть бути прийняті судом як належні докази щодо розміру заробітної плати та розміру заборгованості по ній. Про це зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді 31 травня 2021 року справи № 242/3051/18 про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Відсутність можливості щодо подання довідки про заборгованість по заробітній платі, неподання відповідачем до органу Пенсійного фонду відомостей про нараховану заробітну плату з квітня 2020 року, не може тлумачитися на шкоду працівнику та бути підставою обмеження права на отримання заробітної плати, яка є джерелом її існування. Довідки про заборгованість по заробітній платі та розрахункових коштах відповідачі на запити не надали, тому позивач просила суд взяти до уваги індивідуальні відомості про застраховану особу Пенсійного фонду України від 08.04.2024, а також розрахунок невиплачених коштів, складений позивачем.

Таким чином, розмір заборгованості по заробітній платі за місяць лютий 2020 року по 29.04.2024 квітня з урахуванням індексації складає загальну суму 765 979,11 грн.

Так як роботодавець 4 роки не нараховував та не сплачував заробітну плату на регулярній основі, порушуючи конституційне право позивачки, то ці внески не були нараховані, і сплачені, що вбачається з довідки ПФУ, яка наявна в матеріалах справи.

У разі задоволення першої вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості з заробітної плати, у того ж самого відповідача з`явиться обов`язок з нарахування та сплати єдиного соціального внеску. Але через особливості чинного Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» роботодавець має абсолютно законну змогу нарахувати суму заборгованості як місячний дохід, що призводить до законного, але несправедливого нарахування та сплати суми у розмірі лише 26 400 грн. внеску до Пенсійного Фонду України. Через наявну заборгованість відповідач дані внески не відраховував. Тому у розрахунок заборгованості розмір соціального внеску був обчислений як 22 % від заробітної плати, та складає Єдиний соціальний внесок 168 515,4 грн.

Крім того, вважає, що стягнення суми індексації заробітної плати слід відраховувати з лютого 2021 року до «01.01.2023» (коли Закон України «Про індексацію грошових коштів населення» був зупинений в дії пунктом 3 Перехідних положень Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік). Відповідна сума дорівнює 10 518,74 грн. і вже була включена в розрахунок, і були розраховані обов`язкові платежі та внески у загальному розмірі 19,5%.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд стягнути з Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради та Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради на свою користь: заробітну плату, що була заборгована в період з лютого 2020 року по квітень 2024 року та становить 765 979,11 грн.; середній заробіток за затримку розрахунку - 131 571,04 грн.; сплачений нею судовий збір в розмірі 1 315,71 грн.; зобов`язати відповідачів сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в Пенсійний фонд України в розмірі 168 515,4 грн.

Крім того, позивач подала до суду клопотання про поновлення строку позовної давності, в якому просила визнати тримісячний строк позовної давності для звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні пропущеним з поважної причини. В обґрунтування клопотання вказала, що з моменту звільнення позивачки 29.04.2024 минуло вісім повних місяців, тому вважає строк, встановлений КЗпП України, пропущеним з причин, що не залежали від волі позивача з огляду на наступне.

Одразу після звільнення позивач звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до КП «Універс» ЗОР з вимогою стягнути з останнього заборгованість по заробітній платі. Ухвалою про відкриття провадження від 14.05.2024, ЄУН 335/5314/24, позов було прийнято до розгляду, і призначене перше судове засідання без виклику сторін на 18.06.2024. Рішенням від 18.06.2024 по справі ЄУН 335/5314/24 Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені. Не погоджуючись з рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, відповідачем - КП «Універс» ЗОР 12.07.2024 була подана апеляційна скарга. Апеляційне провадження по справі відкрито 05.08.2024. І в результаті постановою Запорізького апеляційного суду від 19.11.2024 ЄУН 335/5314/24 (повний текст отриманий 28.11.2024): «Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 червня 2024 року в цій справі скасувати. Прийняти у цій справі нову постанову, якою: У задоволені позову ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Шевченко Тетяни Миколаївни до Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради, третя особа Запорізька обласна рада, про стягнення заборгованості із заробітної плати відмовити». Разом із тим, колегія суддів наголосила на тому, що ОСОБА_1 не позбавлена права повторного звернення до суду з таким позовом, вказавши належне коло учасників справи. Таким чином, з моменту звільнення позивач заінтересована в отриманні з роботодавця всіх належних їй сум, позовна давність пропущена через тривалий судовий розгляд справи, тобто внаслідок обставини, на яку позивач не мала впливу.

Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 27 травня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради, Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради, треті особи - Запорізька обласна рада, Запорізька обласна військова адміністрація, про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що акти від 01.04.2022, 02.05.2022, 01.06.2022, 01.07.2022 і Розпорядження голови обласної ради не є належними доказами. У вказаних актах зазначено, що їх підписували ОСОБА_24 ) та члени ( ОСОБА_25 , Васильєва А.В.) комісії з припинення комунального підприємства «Готель Україна» ЗОР, яка створена на підставі розпорядження голови обласної ради від 23.02.2022 № 8-св «Про забезпечення виконання рішення обласної ради від 15.02.2022 № 10 «Про припинення КП «Готель Україна ЗОР» шляхом приєднання до КП «Універс» ЗОР»» (зі змінами).

Зауважує, що ОСОБА_26 не мала права підписувати вказані вище акти в статусі члена комісії з припинення, так як членом комісії вона стала лише від 11.07.2022 року на підставі Розпорядження Голови обласної ради від 11.07.2022 № 23-св «Про внесення змін до розпорядження голови обласної ради від 23.02.2022 № 8-св «Про забезпечення виконання рішення обласної ради від 15.02.2022 № 10 «Про припинення комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради шляхом приєднання до комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради»», яким ОСОБА_27 в складі комісії з припинення було замінено на ОСОБА_26 .

Крім того, з моменту призначення комісії з припинення, тобто від 15.02.2022 по 01.07.2022 (дата складання останнього спірного акту) жодних змін до розпорядження голови обласної ради від 23.02.2022 № 8-св не вносилось. Таким чином, особи, що складали ці акти, не могли посилатися на рішення зі змінами, так як змін ще не було.

Вважає, що відсутність звернень працівників до комісії з припинення КП «Готель Україна» ЗОР щодо доступу до робочих місць зумовлена виключно бездіяльністю самої ліквідаційної комісії. Ліквідаційна комісія, відповідно до п. 7 ст. 38 Господарського кодексу України, зобов`язана організувати порядок припинення діяльності підприємства, у тому числі забезпечити належне інформування працівників про їх трудові права та обов`язки в період ліквідації. Однак, у справі відсутні будь-які докази того, що комісією здійснювалися заходи щодо розшуку працівників, повідомлення їх про умови доступу до робочих місць або про порядок взаємодії під час припинення підприємства. Не було оприлюднено офіційних оголошень, не здійснювалась розсилка повідомлень або інші дії, які могли б сприяти належній комунікації з працівниками.

Також, судом першої інстанції не оглянуто саме матеріали справи ЄУН 335/5314/24, а повторно оглянуто штатний розклад, що був поданий засобами підсистеми Електронний суд разом із позовом по справі 335/13399/24. Позов по справі 335/5314/24 подавався до канцелярії суду, тобто фізично. Тому кожен із додатків було засвідчено адвокаткою із застосуванням печатки «Згідно із оригіналом» із дотриманням вимог Національного стандарту ДСТУ 4163:2020. Суддею по справі 335/5314/24 також був досліджений зазначений штатний розклад, і порушень щодо його подачі не вбачалось.

Судом досліджувався штатний розпис, і підстав встановлювати факт відсутності такого документу у суду не було. Вважає, що саме цим доказом у сукупності з формою ОК-5 підтверджується правильність розрахунку заборгованості КП «Готель Україна» ЗОР перед позивачем.

Зауважує, що судом невірно надано оцінку штатному розкладу як первинному документу. Твердження суду, що зазначений документ складається щорічно помилкове. Жодним нормативно-правовим актом не покладено обов`язок на підприємства щорічно складати штатний розклад. Зазначений висновок суду протирічить нормі, закріпленої ч. 3 ст. 64 ГК України. Так, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Пунктом 8.3, 8.3.6 Статуту КП «Готель Україна» ЗОР встановлено, що Директор Підприємства розробляє та затверджує структуру і штатний розпис Підприємства.

Також вважає помилковим твердження суду, що посадовий оклад змінюється щороку. Чинне трудове законодавство не встановлює обов`язку щорічного перегляду посадових окладів. Відповідно до частини другої статті 96 Кодексу законів про працю України, умови оплати праці, зокрема розмір посадового окладу, встановлюються в колективному договорі, угодах або штатному розписі, який затверджується роботодавцем. Це означає, що сам по собі факт спливу календарного року не тягне за собою автоматичної необхідності перегляду розміру окладу. Зміна окладу обов`язкова лише у випадках, прямо передбачених законом. Саме штатним розкладом встановлений розмір окладу, який працівник отримує щомісяця. Штатний розпис є обов`язковим організаційно-розпорядчим документом, який визначає структуру посад, кількість штатних одиниць, розміри посадових окладів, доплат, надбавок та інших постійних складових заробітної плати. Саме він є вихідним документом, на підставі якого роботодавець здійснює нарахування заробітної плати.

Звертає увагу, що у зв`язку з від`єднанням від мережі електропостачання КП «Готель Україна» ЗОР у 2020 році, директором Приладишевим було прийнято рішення направити позивача на дистанційну роботу. Хоча станом на 01.04.2020 року Кодекс законів про працю України не містив спеціального правового регулювання дистанційної форми зайнятості, пряма заборона на запровадження такої форми організації праці також була відсутня. За загальними положеннями статей 2, 3 та 5 КЗпП України, сторони трудового договору можуть змінювати умови праці, у тому числі її режим та місце виконання, якщо така зміна не суперечить чинному законодавству. Відсутність прямої регламентації не є перешкодою для тимчасового погодження форми виконання роботи поза межами основного місця її здійснення, тим більше за наявності надзвичайних обставин, зокрема загрози життю та здоров`ю працівників під час карантину, запровадженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211.

Вважає, що введення дистанційної роботи наказом від 01.04.2020 року є допустимим і таким, що ґрунтувалося на загальних принципах трудового права.

Наказ №13ОС від 01.04.2020 року про переведення працівників КП «Готель Україна» на дистанційну форму роботи не містить жодних формулювань щодо строку дії або обмеження його чинності у часі. Відповідно до загальних принципів дії актів індивідуальної дії в трудовому праві, за відсутності прямо визначеного строку, такий акт має силу до моменту його скасування, зміни або заміни іншим розпорядчим актом, що прямо передбачено усталеною практикою правозастосування та випливає з юридичної природи управлінських актів роботодавця.

На думку скаржника, твердження суду про тимчасовий характер цього наказу ґрунтується на припущенні про його цільову прив`язаність до дії карантину, однак така прив`язаність не випливає зі змісту самого наказу, не підтверджується формулюваннями документу, і не може підміняти пряму вказівку на строк його дії. Більше того, навіть якщо підставою видання наказу було запровадження карантину, це не означає, що сам режим дистанційної роботи автоматично втрачає чинність із припиненням карантину. У трудовому праві режим роботи працівника є істотною умовою праці, і його припинення можливе лише за умови внесення змін до цієї умови з дотриманням процедури, визначеної частиною третьою статті 32 КЗпП України. Жодних наказів про припинення або зміну дистанційної форми роботи роботодавцем після 01.04.2020 року видано не було.

Відсутність наказу про повернення до попередніх умов праці або зміни режиму свідчить про те, що дія наказу №13ОС не була припинена, а отже, продовжувала свою юридичну дію і після завершення карантину. Наказ №13ОС слід вважати безстроковим, а встановлений ним режим - чинним до моменту його формального скасування або зміни.

Зауважує, що відсутність підпису позивача на наданих документах не може бути підставою для відмови у визнанні їх доказами, оскільки сама позивач виступає стороною, що подала ці документи, ототожнюючи себе з особою, яка їх сформувала. Протягом усього дистанційного періоду робота здійснювалась із застосуванням засобів електронного зв`язку, без фізичного підпису, що відповідає положенням наказу №13ОС від 01.04.2020 року, яким передбачався обов`язок перевіряти електронну пошту та відповідати на звернення. Отже, вимога щодо фізичного підпису на таких документах є штучною та не враховує умов фактичного виконання трудових обов`язків у період дистанційної роботи.

Вказує, що посилання суду на неможливість надати документи у зв`язку з їх не переданням комісією з припинення КП «Готель Україна» ЗОР до КП «Універс» ЗОР є юридично неприйнятним і не може бути використано для обґрунтування відсутності доказів або перенесення відповідальності за їх ненадання на позивача. Повідомлення КП «Універс» ЗОР про те, що адміністрація Готелю, яка не була включена до складу ліквідаційної комісії, не передала документацію, не звільняє юридичну особу - відповідача від обов`язку зберігати та надавати ці документи, і, тим більше, не може бути враховане судом як об`єктивна підстава для невизнання обставин, які підтверджуються копіями таких документів, що збереглись у позивача або інших осіб. Відповідальність за невиконання цього обов`язку має нести саме суб`єкт, відповідальний за передачу та прийняття документації в межах процедури приєднання.

Вважає, що посилання суду першої інстанції на те, що скасування наказів №12ОС та №13ОС від 01.04.2020 року було неможливим через необізнаність голови комісії з припинення про їх існування, є юридично необґрунтованим. У даному випадку суд неправильно ототожнює скасування конкретного документа з припиненням дії відповідного правового режиму, встановленого таким документом.

Зауважує, що висновки суду першої інстанції про те, що позивач не мав можливості виконувати обов`язки, без подальшої правової кваліфікації цього стану як простою є внутрішньо суперечливими, порушують вимоги ст. 263 ЦПК України щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи, а також призвели до неправильного застосування норм матеріального права, а саме, ст. 34 та ст. 113 КЗпП України.

Наголошує, що у випадку відмови суду апеляційної інстанції задовольнити вимоги в первісному обсязі, з огляду на встановлену неможливість виконання посадових обов`язків через відсутність доступу до інфраструктури підприємства, альтернативним способом захисту трудових прав позивача є визнання вказаного періоду простоєм не з вини працівника, що згідно з ч. 1 ст. 113 КЗпП України зумовлює обов`язок роботодавця виплатити заробітну плату в розмірі не нижче ніж 2/3 окладу, з моменту настання таких обставин і до моменту звільнення.

Інші учасники справи судове рішення не оскаржили.

Від представника Запорізької обласної ради Лавриненко Л.В. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Інші учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_28 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Так, частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно із ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці», роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Ведення табельного обліку робочого часу на підприємствах, в установах і організаціях регламентується наказом Держкомстату України від 05.12.2008 №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці». У табелі обліку використання робочого часу (типова форма №п-5) робляться відмітки про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, у тому числі надурочні, вечірні, нічні години роботи та ін., а також інші відхилення від нормальних умов роботи. У разі відсутності працівника на робочому місці у табелі обліку використаного робочого часу проставляється позначка «НЗ» - неявка з нез`ясованих причин.

Отже, враховуючи вимоги Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатного розкладу, розцінок та норм праці, наказів та розпоряджень (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табелю обліку використання робочого часу, розрахунково-платіжних відомостей. Отже, згідно з наведеними вище положенням трудового законодавства, роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи шляхом ведення табеля обліку робочого часу. Табель обліку робочого часу є підставою для нарахування заробітної плати працівникам. Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи шляхом ведення табеля обліку робочого часу. Даний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.01.2020 у справі №2040/7558/18.

Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 493/2031/17 дійшов також висновку, що належним підтвердженням кількості фактично відпрацьованих годин, є табель обліку використання робочого часу.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Верховний Суд у постанові від у справі № 242/3051/18 про стягнення заборгованості по заробітній платі встановив, що «Системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем.

За таких обставин з урахуванням положень статей 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав.

Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків).

Суди, установивши, що позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог про розмір заробітної плати та по її заборгованості за спірний період, унаслідок чого є непідтвердженим і розрахунок про стягнення заробітної плати з урахуванням індексу інфляції та компенсації у зв`язку з порушенням термінів її виплати, дійшли правильних висновків щодо відмови у позові за недоведеністю».

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин, втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині другій стані 233КЗпП України, належною працівнику заробітною платою потрібно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. Водночас право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року (справа № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18), вказала, що слід мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, звернула увагу, що у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Доказами фактичного виконання трудових обов`язків можуть бути, зокрема журнал реєстрації виходу на роботу з підписом працівника, відеозаписи з камер спостереження на пропускних пунктах, робочому місці, листування з клієнтом, показання колег по роботі, контрагентів, підписи працівника на платіжних документах, квитанції, документи про перерахування коштів на картковий рахунок на підтвердження розрахунку із заробітної плати.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 761/2846/16-ц, провадження № 61-302св17, від 18 травня 2022 року у справі № 552/3667/19, провадження № 61-16667св21, від 05 квітня 2023 року у справі № 295/14567/20, провадження № 61-11818св21.

Факт відсутність працівника на роботі (прогул) повинен доводити роботодавець, водночас обов`язок доведення наявності поважних причин відсутності покладено на працівника.

Подібні висновки щодо обов`язку доведення наявності поважних причин відсутності працівника на роботі викладено у постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 522/8/20, провадження № 61-5374св21, від 16 січня 2023 року у справі № 568/487/22, провадження № 61-11728св22.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Вищенаведене зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18), в якій також йдеться про відсутність чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця у механізмі компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, відповідно до якої у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Верховний Суд зазначає, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (у разі часткового задоволення вимог працівника).

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 рок у справі № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 займала посаду головного бухгалтера Комунального підприємства «Готель Україна» Запорізької обласної ради з 03.09.2018, що підтверджується Наказом № 44-к про прийняття на роботу від 31.08.2018 року (типова форма №П-1)

15.02.2022 Запорізькою обласною радою прийнято рішення № 10 «Про припинення комунального підприємства «Готель Україна» Запорізької обласної ради шляхом приєднання до комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради», пунктом 2 якого КП «Універс» Запорізької обласної ради визначено правонаступником всіх прав і обов`язків КП «Готель Україна» Запорізької обласної ради.

Розпорядженням голови Запорізької обласної ради від 23.02.2022 № 8-св «Про забезпечення виконання рішення обласної ради від 15.02.2022 № 10 «Про припинення комунального підприємства «Готель Україна» Запорізької обласної ради шляхом приєднання до комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради» була створена комісія з припинення обов`язків КП «Готель Україна» Запорізької обласної ради та призначено голову комісії з припинення. З дня прийняття вказаного рішення відомостей про припинення власником до реєстру не внесено.

За положеннями частини четвертої статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

Відповідно до актів про відсутність на робочому місці робітників КП «Готель Україна» ЗОР з березня 2022 року по січень 2024 року комісією з припинення комунального підприємства «Готель Україна» Запорізької обласної ради від 23.02.2022, яка створена розпорядженням голови обласної ради від 15.02.2022 № 10 «Про припинення комунального підприємства «Готель Україна» Запорізької обласної ради шляхом приєднання до КП «Універс» ЗОР складалися акти про те, що протягом вказаних в актах періодів будь-які працівники КП «Готель Україна» ЗОР були відсутні на робочому місці без повідомлення причин невиходу на роботу. Щодо надання доступу до робочого місця, жодна особа протягом вказаного періоду до комісії з припинення не зверталися. Вказані акти складені та підписані головою комісії з припинення Мазуренком С.І. та двома членами комісії.

Також судом встановлено, що у квітні 2024 року адвокат Шевченко Т.М. в інтересах ОСОБА_1 звернулася до КП «Універс» ЗОР з заявою про надання довідки про розмір заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 як працівнику КП «Готель Україна» ЗОР.

У відповіді директора КП «Універс» ЗОР від 15.04.2024 року № 82 зазначено, що рішенням Запорізької обласної ради від 15.12.2022 року № 10 вирішено припинити КП «Готель «Україна» Запорізької обласної ради шляхом приєднання до КП «Універс» Запорізької обласної ради та визначено останнє правонаступником майна та усіх прав і обов`язків КП «Готель «Україна». На теперішній час, у зв`язку із непереданням до КП «Універс» ЗОР колишнім керівництвом Готель «Україна» ЗОР первинної документації, у тому числі бухгалтерської, з обліку кадрів та іншої, КП «Універс» ЗОР не має можливості надати довідку про розмір заборгованості по заробітній платі відносно ОСОБА_1 , як працівнику КП Готель «Україна» ЗОР, оскільки не володіє необхідною інформацією. З метою оформлення припинення трудових відносин пропонується ОСОБА_1 прибути до КП «Універс» ЗОР разом із документами, які підтверджують наявність трудових відносин з КП «Готель Україна» ЗОР, а також трудовою книжкою, або надати такі документи в інший передбачений спосіб.

В матеріалах справи відсутні відомості щодо нарахованої, але не виплаченої ОСОБА_1 заробітної плати за період з квітня 2020 року по 29.04.2024 року, як і відсутні належні докази посадового окладу позивача у вказаний період - штатні розписи, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використання робочого часу, розрахунково-платіжні відомості.

Згідно наказу КП «Готель Україна» № 2/к від 29.04.2024, ОСОБА_1 , головного бухгалтера, 29.04.2024 було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України та заяви від 29.04.2024. Видано належно оформлену трудову книжку.

Доказів звернення ОСОБА_1 до КП «Готель «Україна» ЗОР із вимогами про розрахунок при звільненні на виконання вищевказаних вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України надано не було.

Крім того, у травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради, Комунального підприємства «Готель Україна», третя особа - Запорізька обласна рада, про стягнення заборгованості з заробітної плати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 червня 2024 року позов задоволено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 19.11.2024 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.06.2024 року було скасовано. Прийнято нову постанову, якою у задоволені позову ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Шевченко Т.М. до Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради, третя особа - Запорізька обласна рада, про стягнення заборгованості із заробітної плати відмовлено. У вказаній постанови зазначено, що спір виник з приводу стягнення на користь ОСОБА_1 заборгованості з виплати заробітної плати за період з лютого 2020 року до квітня 2024 року, коли вона працювала головним бухгалтером в КП «Готель «Україна» ЗОР, яке мало бути залучене до участі у справі в якості співвідповідача. Проте питання про склад осіб, які беруть участь у справі, належним чином судом першої інстанції вирішено не було, а суд апеляційної інстанції позбавлений такої процесуальної можливості, внаслідок чого у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, доповнивши коло суб`єктів за вимогами, залучивши відповідачами у цій справі КП «Готель «Україна» Запорізької обласної ради, КП «Універс» Запорізької обласної ради, та доповнивши підстави позову щодо дистанційної роботи, і просить стягнути з відповідачів КП «Універс» Запорізької обласної ради, КП «Готель Україна» Запорізької обласної ради: заробітну плату, що була заборгована в період з лютого 2020 року по квітень 2024 року та становить 765 979,11 грн.; за затримку розрахунку 131 571,04 грн.; судовий збір в розмірі 1 315,71 грн.; а також зобов`язати відповідачів сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в Пенсійний фонд України в розмірі 168 515,4 грн.

В обґрунтування наявності заборгованості по заробітній платі позивачем надано довідку Пенсійного фонду України «Індивідуальні відомості про застраховану особу» (форма ОК-5) від 08.04.2024 року, з якої не підтверджуються нарахування ОСОБА_1 КП «Готель Україна» заробітної плати у заявлений у позові період.

Так, вказана довідки ПФУ містить в собі лише відомості стосовно ОСОБА_1 та комунального підприємства «Готель Україна» Запорізької обласної ради () в частині сум заробітку для нарахування пенсії, кількості днів трудових або цивільно-правових відносин, проходження військової служби та інформацію про сплату страхових внесків за період з вересня 2018 по квітень 2020 року, тобто поза межами спірного періоду. Форма ОК-5 є додатком 5 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 6 розділу V), затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 № 10-1. Реєстр застрахованих осіб має лише суто технічне призначення для акумулювання інформації про фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до закону.

Копія довідки з індивідуальних відомостей про застраховану особу, видана управлінням Пенсійного фонду України, не підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі та не визначає її розмір. Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-5 відносно ОСОБА_1 підтверджують лише її страховий стаж за період з 2018 року до 2020 року та не можуть бути прийняті, як належні докази щодо розміру заробітної плати та розміру заборгованості по ній за період з лютого 2020 року по квітень 2024 (межі заявлених вимог) та ті обставини, що заробітна плата у вказаний період не їй нараховувалася. Разом із тим, вказана довідка підтверджує, що звітність припинилася подаватися з лютого 2020 року, тобто у той період коли позивач, як вона зазначає, фактично працювала.

Позивачем також долучено до матеріалів справи наказ №12 ОС від 01.04.2020 року, згідно до змісту якого оголошено простій і зупинено на період з 01.04.2020 року до моменту закінчення карантинних заходів введених урядом і Запорізькою міською радою, роботу КП «Готель Україна» ЗОР відповідно до ст. 113 КЗпП України. Працівники під час простою звільняються від обов`язку бути присутніми на робочих місцях з установленням оплати в розмірі 2/3 окладу. Простій не розповсюджується на адміністрацію у складі: директор ОСОБА_29 , головний бухгалтер Іващенко Н.А., сторожі ОСОБА_5 , ОСОБА_17 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , чергового ОСОБА_18 . Вони продовжують надалі виконувати свої посадові обов`язки. Головному бухгалтеру надається можливість працювати дистанційно за погодженням свого графіку роботи з директором. Інспектору по кадрах ОСОБА_18 ознайомити усіх працівників під підпис. Підпис директора ОСОБА_29 . З наказом ознайомлені ОСОБА_1 , ОСОБА_17 , ОСОБА_5 ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_18 .

Згідно наказу директора КП Готель «Україна» ЗОР № 13 ОС від 01.04.2020 року наказано тимчасово на період дії карантину запровадити з 01.04.2020 дистанційну роботу на дому працівникам бухгалтерії, головному бухгалтеру ОСОБА_1 . Упродовж робочого часу, визначеного ПВТР, працівники зобов`язані виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, відповідати на дзвінки керівника, перевіряти електронну пошту та оперативно відповідати на листи. Системному програмісту ОСОБА_19 забезпечити технічні можливості дистанційної роботи за допомогою VPN технологій.

Позивачем також було надано суду першої інстанції незасвідчену ксерокопію штатного розпису, введеного в дію з 01.01.2020 року, згідно до якого з 01.01.2020 посадовий оклад головного бухгалтера становить 15 016, 28 грн.

Як вбачається з копії листа директора КП «Готель «Україна» ЗОР від 18.11.2020 року, адресованого на ім`я голови Запорізької обласної ради Самардака Г., повідомлено про необхідність надання фінансової допомоги у зв`язку із простоєм через карантин. Повідомлено про заборгованість перед працівниками з оплати заробітної плати та про те, що навіть за відсутності гостей співробітникам нараховується 2/3 заробітної плати, але кошти для фінансування відсутні. Деякі працівники звільняються, звертаються до суду. Крім того, зазначено про відключення від електроенергії у зв`язку із боргами.

На лист від 18.11.2020 року на ім`я директора КП «Готель Україна» ЗОР перший заступник голови Є. Семенков повідомив про необхідність надання до виконавчого апарату обласної ради в термін до 30.11.2020 року звіт про результати фінансово-господарської діяльності за підсумками 9 місяців 2020 року та проект фінансового плану на 2021 рік.

Також надано копію листа голови КП «Готель «Україна» ЗОР від 20.11.2020 року, адресованого директором на ім`я голови Запорізької обласної ради Самардака Г., згідно якого повідомлено про те, що через карантин з 18.04.2020 року діяльність КП «Готель «Україна» ЗОР тимчасово призупинено, внаслідок відсутності коштів готель не може продовжувати оплату комунальних послуг, виплату заробітної плати. З 01.06.2020 року КП «Готель «Україна» ЗОР відключене від мережі електропостачання, з 01.08.2020 - від мережі водопостачання та водовідведення. У зв`язку із відсутністю технічної можливості КП не може вести бухгалтерський облік та надавати фінансову звітність, виконання фінансового плану за ІІІ квартал 2020 року, проект фінансового плану на 2021 рік тощо.

Позивачем також долучено роздруківки не підписаних і незасвідчених довідок щодо заборгованості із заробітної плати працівників КП «Готель Україна» та розрахунок заборгованості.

Відповідач і третя особа в суді першої інстанції заперечували виконання позивачем роботи, яка мала бути оплачена, в обґрунтування чого зазначали, що після прийняття рішення про припинення підприємства, починаючи з березня 2022 року будь-які працівники комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради були відсутні на робочому місці без повідомлення причин невиходу на роботу. Щодо надання доступу до робочого місця, жодна особа протягом вказаного періоду до комісії з припинення не зверталась. ОСОБА_1 , займаючи де-юре посаду головного бухгалтера підприємства, не виконувала прямо покладених на неї посадових обов`язків та функцій. Зокрема, з червня 2020 року не забезпечувала складання та ведення бухгалтерського та податкового обліку, не здійснювала звітування до контролюючих органів. Під час процедури припинення КП «Готель «Україна» ОСОБА_1 не передала бухгалтерську документацію, на що сама ж і посилається у позовній заяві, як на причину відсутності у відповідача можливості надати довідку про нараховану заробітну плату.

Голова ліквідаційної комісії КП «Готель Україна» ЗОР не визнає виконання позивачем роботи дистанційно, повноцінного виконання позивачем посадових обов`язків з 2020 року, можливості виконання ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків, правомірності самостійного вибору відповідачем робочого місця.

Матеріалами справи встановлено і не заперечується учасниками справи, що ОСОБА_1 займала посаду головного бухгалтера Комунального підприємства «Готель Україна» Запорізької обласної ради з 03.09.2018 по 29.04.2024 року.

Також 01.06.2020 КП «Готель Україна» ЗОР було від`єднано від електромережі, і постачання електроенергії припинено через заборгованість перед постачальником, що підтверджується листами директора КП «Готель «Україна» ЗОР, що адресовані директором на ім`я голови Запорізької обласної ради Самардака Г. Вказаними листами, долученими позивачем, підтверджено відсутність технічної можливості КП вести бухгалтерський облік та надавати фінансову звітність, виконання фінансового плану за ІІІ квартал 2020 року, проект фінансового плану на 2021 рік тощо.

Отже, матеріалами справи, поясненнями усіх учасників справи підтверджено, що господарську діяльність КП «Готель Україна» ЗОР припинено з початком запровадження карантину в Україні.

ОСОБА_1 у позовній заяві зазначала, що останні звіти до Податкової служби України було подано в квітні 2020 року. Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 з червня 2020 року не забезпечувала складання та ведення бухгалтерського та податкового обліку, не здійснювала звітування до контролюючих органів, на підтвердження чого надано інформацію з Електронного кабінету платника податків, яка свідчить про не надходження звітності у спірний період. Як наслідок, до КП «Готель Україна» ЗОР застосовано санкції та визначено додаткові податкові зобов`язання, що не заперечується і позивачем.

Сама ОСОБА_1 у позові та в судовому засіданні суду першої інстанції зазначала, що доступу до ЕЦП КП «Готель Україна» ЗОР у неї не було, звітування до контролюючих органів нею не здійснювалося.

Позивачем не заперечується і тих обставин, що під час звільнення її з посади нею не передано бухгалтерську документацію, на що вона сама посилається у позовній заяві, як на причину відсутності у відповідача можливості надати довідку про нараховану заробітну плату. У судовому засіданні суду першої інстанції позивач зазначила, що не передавала документацію, оскільки її у неї ніхто не просив. Відповідно, стосовно позивача у відповідача КП «Універс» ЗОР відсутні документи бухгалтерського обліку КП «Готель Україна» ЗОР, що не спростовано ОСОБА_1 , і підтверджено листом від 15.04.2024 року, долученим до позовної заяви.

Відповідач посилається на ті обставини, що позивач як працівник з березня 2022 року до роботи не ставала, будь-яких трудових функцій за посадою, зокрема, передбачених посадовою інструкцією, не виконувала, тому відсутні підстави для нарахування та виплати заробітної плати і відсутні докази заборгованості із заробітної плати перед позивачем у КП "Готель Україна" ЗОР у період до березня 2022 року.

На противагу вказаним доводам відповідача позивач зазначила, що працювала увесь цей час чотири роки дистанційно, про що надала суду накази №12 ОС від 01.04.2020 року, №13 ОС від 01.04.2020 року, якими наказано тимчасово на період дії карантину запровадити з 01.04.2020 дистанційну роботу на дому працівникам бухгалтерії, а саме головному бухгалтеру ОСОБА_1 , а також пояснила, що після закінчення карантину її ніхто не повідомив про необхідність виходу на роботу, а тому вона працювала дистанційно і далі, аж до звільнення.

Під час судового розгляду в суді першої інстанції ОСОБА_1 було надано оригінали вказаних наказів, що додатково підтверджує не передання позивачем після звільнення документації.

Судом першої інстанції враховано, що позивач, обіймаючи посаду головного бухгалтера протягом чотирьох років при запереченнях щодо її роботи та виконання функціональних обов`язків протягом такого значного періоду головою комісії з припинення КП «Готель «Україна» ЗОР, може довести обставини її виконання такими доказами: електронна переписка з керівником/представником роботодавця (як то емаіл, месенджери), в якій обговорювалися завдання, погоджувалися строки їх виконання, надавалися результати роботи і містять погодження фінансової звітності, відповіді на запит директора, інструкції щодо підготовки документів для податкових органів або банків; звіти про виконану роботу (наприклад щотижневі/щомісячні звіти, які надсилалися керівництву в електронному вигляді, фінансова або бухгалтерська звітність, підготовлена позивачем, це файли в форматі Ексель, Ворд, ПДФ тощо, що були створені та надіслані позивачем у межах виконання обов`язків головного бухгалтера; підтвердження входу до бухгалтерських програм. Скріншоти або технічні логи з бухгалтерських програм наприклад 1С, М.Е.Дос, які підтверджують факт входу в систему з ІР- адреси позивача та здійснення бухгалтерських операцій; документи, створені позивачем у період дистанційної роботи (як то файли, листи, таблиці, інші результати роботи, які були виконанні позивачем особисто, що підтверджує її активну роботу в межах трудових обов`язків); платіжні документи виплати зарплати (частково), премій чи компенсацій протягом чотирьох років, що свідчить про визнання факту роботи з боку роботодавця; показання свідків, осіб, які працювали з позивачем дистанційно, які можуть підтвердити факт її участі в робочих процесах і те, що позивач виконувала свої обов`язки та підтримувала зв`язок з колективом і керівництвом; будь-які внутрішні накази, інструкції або розпорядження про дистанційну роботу; звіти, подані до контролюючих органів; податкові, фінансові або статистичні звіти, які були сформовані та подані під час дистанційної роботи; банківська кореспонденція, як то листування з банками щодо поточних розрахунків, підписання платіжних доручень, погодження операцій тощо, виконане позивачем, а за умовами наказу №13ос від 01.04.2025 щодо обов`язку перевіряти електронну пошту та оперативно відповідати на листи, це може доводитися роздруківками відповідей, наданих заявникам з електронної пошти і т.п.

Разом із тим, як правильно встановлено судом, жодного належного доказу на підтвердження факту виконання будь-яких трудових функцій за посадою головного бухгалтеру протягом чотирьох років, за період з лютого 2020 року по день звільнення позивачем надано не було і матеріалами справи не підтверджено, з клопотанням про витребування доказів, виклик свідків позивач до суду не зверталася.

До позовної заяви ОСОБА_1 долучено роздруківки не підписаних і незасвідчених довідок щодо заборгованості із заробітної плати працівників КП «Готель Україна» ЗОР: ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 ; ОСОБА_6 ; ОСОБА_7 ; ОСОБА_8 ; ОСОБА_9 ; ОСОБА_10 ; ОСОБА_11 ; ОСОБА_12 ; ОСОБА_13 ; ОСОБА_14 ; ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ; ОСОБА_17 ; ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 .

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказані роздруківки не можуть бути визнані в розумінні ст. 95 ЦПК України письмовими доказами, і, відповідно, належними, допустимими, достовірними доказами, оскільки ці роздруківки не підписані жодною особою. Тим більше, суду не надано заяв працівників КП «Готель Україна» про видачу таких довідок і відсутні відомості про направлення або передання таких довідок електронною поштою або іншим видом зв`язку директору для їх підписання або працівникам, як то скрішот листування, поштової скріньки позивача із даними про доставку і т.п. Вони навіть не підписані самим позивачем як головним бухгалтером.

Ухвалою суду першої інстанції в порядку ч. 7 ст. 81 ЦПК України у позивача витребувалися копії заяв працівників КП «Готель Україна» ЗОР про видачу їм довідки про доходи або довідок про розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, однак згідно письмових пояснень позивача від 16.03.2025 такі заяви не складались. Під час простою на підприємстві ліквідаційна комісія не здійснювала співпрацю з працівниками, тому останні звертались безпосередньо до головного бухгалтера, однак форма звернення для отримання таких відомостей законодавчо не врегульована. Позивач зазначила, що заяви працівників не оформлювались, але довідки про заробітну плату були надані, проте доказів вказаним обставинам позивачем надано не було.

У позовній заяві позивач також зазначала, що зверталася до керівництва КП «Готель Україна» з приводу надання можливості працювати у іншому закладі/забрати компьютер додому, постійно працювала з заступником директора «Готелю» ОСОБА_23 з питань заборгованості готелю та термінів її погашення, а саме з: КП «Водоканал», ПАТ «Запоріжжяобленерго», ТОВ «Запоріжжяелектропостачання», ТОВ Урожай, ТОВ «Салтовский мясокомбинат», ТОВ «Вельтум Запоріжжя», ДП Фарлеп Запоріжжя», ФОП «Рачик», проте жодного наказу наведеним обставинам позивачем також не надано.

Суд першої інстанції ухвалою в порядку ч. 7 ст. 81 ЦПК України витребовував у позивача докази зазначеним у позовній заяві обставинам, і згідно пояснень позивача від 16.03.2025 року надані пояснення щодо листування з керівництвом КП «Готель Україна» ЗОР з приводу надання можливості працювати у іншому закладі/забрати комп`ютер додому, що вказане листування із керівництвом КП «Готель Україна» ЗОР не велось. Щодо документів стосовно співпраці позивача з заступником директора «Готелю» ОСОБА_23 з питань заборгованості готелю та термінів її погашення, то такі документи відсутні, оскільки взаємодія здійснювалася у робочому порядку, переважно в усній формі. Обговорення питань заборгованості та термінів її погашення з контрагентами КП «Готель Україна» ЗОР відбувалося у процесі поточної роботи, без необхідності документального оформлення такої співпраці.

Щодо надання оригіналу штатного розпису КП «Готель Україна» ЗОР від 27.12.2019 р., то позивачем 16.03.2025 року зазначено, що оригінал, із якого була знята копія для подачі до суду, був наданий до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя під час розгляду справи 335/5314/24. Так цей документ наразі знаходиться в матеріалах справи 335/5314/24. Під час огляду в судовому засіданні суду першої інстанції справи 335/5314/24 було встановлено, що у матеріалах цивільної справи 335/5314/24 також міститься незасвідчена ксерокопія штатного розпису, затвердженого 27.12.2019 року, належним чином засвідченої копії або оригіналу вказаного штатного розпису суду надано і не було.

На виконання ухвали суду першої інстанції в порядку ч. 7 ст. 81 ЦПК України КП «Універс» ЗОР КП «Універс`ЗОР надало копію рішення Запорізької обласної ради від 15.02.2022 року "Про припинення комунального підприємства "Готель Україна" Запорізької обласної ради шляхом приєднання до комунального підприємства "Універс" Запорізької обласної ради та копію розпорядження голови Запорізької обласної державної адміністрації, начальника обласної військової адміністрації щодо введення до складу комісії з припинення КП "Готель Україна"Запорізької обласної ради головою ОСОБА_34 , та повідомило, що на теперішній час, у зв`язку з не переданням до КП Універс Запорізької обласної ради колишнім керівництвом КП Готель Україна Запорізької обласної ради первинної документації, у тому числі бухгалтерської, з обліку кадрів та іншої, КП Універс Запорізької обласної ради не має можливості надати копії витребуваних документів.

З огляду на не передання документації до голови ліквідаційної комісії колишнім керівництвом, лише у судовому засіданні суду першої інстанції голова комісії з припинення КП «Готель Україна» ЗОР після надання позивачем наказів №12ОС та №13ОС дізнався, що простій на підприємстві розпочався 01.04.2020 року до моменту закінчення карантинних заходів, а не з 03.04.2020 року, і що простій не розповсюджується на адміністрацію, а головному бухгалтеру надається можливість працювати дистанційно за погодженням свого графіку роботи з директором, оскільки навіть у відзиві на позов зазначав про те: «…навіть припускаючи наявність підстав для нарахування заробітної плати позивачу, то слід враховувати, що з 03.04.2020 КП «Готель «Україна» ЗОР перебував в простої, у зв`язку з чим працівникам нараховувалось 2/3 заробітної плати щомісячно… що встановлено судовими рішеннями».

Про відсутність відомостей у комісії з припинення КП «Готель Україна» ЗОР про наявність вказаних наказів і не розповсюдження простою на працівників згідно переліку наведеному у наказі №12ОС від 01.04.2020 року свідчать і судові рішення стосовно вказаних осіб у Єдиному державному реєстрі судових рішень, наприклад ЄУН 331/932/22 від 16 червня 2022 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя відносно ОСОБА_18 , який просив суд стягнути заборгованість із заробітної плати з урахуванням простою 2/3 частини, незважаючи на ті обставини, що його включено до переліку осіб, які згідно наказу №12ОС від 01.04.2020 року продовжують надалі виконувати свої посадові обов`язки і простій на них не розповсюджується. При цьому, саме на ОСОБА_18 згідно вказаного наказу було покладено обов`язок ознайомити усіх працівників з цим наказом під підпис. ОСОБА_17 також звертався до суду щодо заборгованості із заробітної плати з урахуванням простою, незважаючи на наказ №12ОС (справа №335/8353/23) та інші.

Судом першої інстанції також встановлено, що, звертаючись до суду з позовом у справі № 335/5314/24, ОСОБА_1 також не зазначала, що здійснювала роботу дистанційно. Звернувшись до суду вдруге після скасування судового рішення у іншій справі, ОСОБА_1 зазначила у позовній заяві про те, що на неї простій не розповсюджується, і надала суду копії відповідних наказів щодо її дистанційної роботи.

З огляду на надання вказаних наказів від 01.04.2020 року лише під час розгляду цієї справи і відсутності підстав вважати, що такі накази були передані голові комісії з припинення колишнім керівництвом КП «Готель Україна» після звільнення, є логічним, що скасувати вказані накази без обізнаності з їх змістом головою комісії з припинення було неможливо.

Як правильно виснував суд першої інстанції, фактично основними доводами, на які посилається ОСОБА_1 у своєму позові, є виконання роботи дистанційно з квітня 2020 до моменту її звільнення і не отримання за це заробітної плати.

Досліджуючи питання дистанційної роботи ОСОБА_1 , суд першої інстанції встановив наступне.

При дистанційній роботі облік робочого часу (виконаної роботи) проводиться відповідно до вимог частини 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці». На підставі табеля обліку робочого часу здійснюється оплата праці за відпрацьовані працівником години (дні) роботи у відповідному місяці, виходячи з розміру годинної тарифної ставки/місячного посадового окладу.

Заявляючи вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі за роботу виконану дистанційно, позивач з урахуванням заперечень щодо цих обставин з боку відповідача, має довести той факт, що вона дійсно виконував роботу і, відповідно, має право на нарахування оплати за виконану роботу, з огляду на те, що заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах. Обставини, за яких відповідач не спростувала подібних тверджень позивача, за відсутності жодних доказів в цій частині, не є безумовною підставою для задоволення таких вимог.

В обґрунтуванням дистанційної роботи позивач посилалася на накази №12ОС та №13ОС від 01.04.2020 року.

Відповідно до наказу 13ОС від 01.04.2020 року тимчасово, на період дії карантину, встановленого КМУ на всій території України, запроваджено з 01.04.2020 дистанційну роботу на дому ОСОБА_1 головному бухгалтеру. Пунктом 4 наказу № 12 ОС від 01.04.2020 позивачці надана «можливість працювати дистанційно за погодженням свого графіку роботи з директором».

Разом із тим, позивачем до матеріалів справи графік роботи долучений не був.

Як обґрунтовано врахував суд першої інстанції, вказаний графік має суттєве значення, оскільки може впливати на розмір заборгованості, що стягується. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 31.05.2021 у справі № 242/3051/18, що заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Станом на 01.04.2020 року (день винесення наказу директора КП «Готель Україна» 13ОС від 01.04.2020 року) КЗпП України не передбачав такого режиму роботи як дистанційна, або надомна або гнучкий режим роботи. Такого режиму як дистанційна робота на дому, як про це зазначено у наказі №13ОС, КЗпП України не передбачає станом і на теперішній час. Лише 02.04.2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) № 540-IX, яким ст. 60 КЗпП викладено у новій редакції «ст. 60 Гнучкий режим робочого часу». У подальшому Кодекс законів про працю України був доповнений статтею 60-2 відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення правового регулювання дистанційної, надомної роботи та роботи із застосуванням гнучкого режиму робочого часу» № 1213-ІХ від 04.02.2021, який набрав чинності 27.02.2021. Лише із 04.02.2021 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення правового регулювання дистанційної, надомної роботи та роботи із застосуванням гнучкого режиму робочого часу», №1213-ІХ, який набрав чинності 27.02.2021 року було внесено зміни до Кодексу законів про працю України шляхом визначення терміну «дистанційна робота», а також було врегульовано наведену форму організації праці. Лише у лютому 2021 року, а саме після винесення наказів №12ОС та №13ОС 01.04.2020 року, а саме з 27.02.2021 року законодавець запровадив можливість здійснення працівниками дистанційної роботи, однак, установив для цього певну процедуру або шляхом укладення відповідного трудового договору, або шляхом видачі відповідного наказу/розпорядження (за певних умов).

Жодних розпоряджень/наказів про дистанційну роботу керівництвом КП «Готель Україна» ЗОР після внесення змін до КЗпП, тобто після 27.02.2021 року не видавалося, а встановлений дистанційний режим роботи наказом №13ОС від 01.04.2020 року мав тимчасовий характер, і на час його винесення не регулювався відповідними нормами КЗпП України, отже, відповідно такий режим роботи припинився з припиненням карантину, тобто 30.06.2023року.

Судом першої інстанції також встановлено, що і після карантину з 30.06.2023 року, що не заперечується і позивачем, ОСОБА_1 не прибула на робоче місце, і з приводу продовження роботи за посадою до відповідачів не зверталася, що не заперечується позивачем.

Крім того, з пояснень представника відповідача, досліджених матеріалів, встановлено про неможливість виконувати ОСОБА_1 , як головним бухгалтером, своїх функціональних обов`язків у повному обсязі, не маючи доступу до ЕЦП «Готель України» ЗОР, про що зазначала сама позивач, тобто дистанційно. А відсутність електропостачання, опалення з 2020 року унеможливлювало роботу на робочому місці.

Судом першої інстанції також врахововані і ті обставини, що під час розгляду Хортицьким районним судом міста Запоріжжя справи № 337/4739/23 адвокатом позивача (Коротченко Д.О.) було долучено до матеріалів справи адвокатський запит, додатком до якого, серед іншого, є копія наказу КП «Готель Україна» ЗОР №16ОС від 22.05.2020 року та відповідь на нього колишнього директора комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради. Згідно з відповіддю колишнього директора ОСОБА_29 від 06.08.2024 року, він повідомив, що він не підписував наказ КП «Готель Україна» ЗОР №16ОС від 22.05.2020 «Про припинення простою». Підпис, який міститься у наказі йому не належить. З урахуванням неможливості здійснення нормальної господарської діяльності КП «Готель «Україна» ЗОР (відсутність фінансування та грошових коштів на несплату заробітних плат, відсутність електро- та водопостачання) ним не приймались накази про припинення простою, який діяв з 03.04.2020, та йому невідомо про існування будь-яких подібних наказів.

Колегія погоджується з висновком суду, що наявність таких суттєвих протиріч між наявними у справі доказами щодо діяльності КП "Готель Україна" ЗОР у період 2020 до березня 2022 року унеможливлює встановлення дійсних обставин справи, режиму роботи підприємства, і, як наслідок, підстав та розмірів нарахування працівникам, у тому числі і позивачу, заробітної плати та її складових.

Матеріали справи містять відповідні акти про відсутність на робочому місці робітників КП «Готель Україна» ЗОР з березня 2022 року по січень 2024 року. Вказані акти складені та підписані головою комісії з припинення Мазуренком С.І., та двома членами комісії. Акти оформлені відповідно до норм діючого законодавства, підтверджують факт відсутності ОСОБА_1 на робочому місці в КП «Готель Україна» ЗОР. Ті обставини, що у цей період ОСОБА_1 не з`являлася на робоче місце, не заперечує і сама позивач, як і не заперечує, що її не було включено до штату працівників КП «Універс» ЗОР.

Суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що посилаючись на відсутність робочого місяця та незабезпечення усіма необхідними для роботи засобами у сукупності з доводами про дистанційну роботу, позивач при цьому не надала доказів звернення до роботодавця з будь-якими заявами про неможливість виконання нею трудових обов`язків з наведених причин протягом чотирьох років, будь-яких належних доказів на підтвердження цього матеріали справи не містять. Не зверталася позивач з приводу вказаних обставин і до суду.

Таким чином, матеріалами справи і наданими позивачем доказами не доведено розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо), а ОСОБА_1 за спірний період не надано доказів на підтвердження позовних вимог про розмір заробітної плати та її заборгованості, внаслідок чого є непідтвердженим і розрахунок про стягнення заробітної плати на загальну суму 765 979,11 грн. При цьому, ОСОБА_1 є головним бухгалтером, і відповідно до посадових обов`язків мала б нараховувати заробітну плату, у тому числі і собі як працівнику КП «Готель Україна» ЗОР у спірний період, оформити довідку про нараховану, але не виплачену заробітну плату, чого не було зроблено протягом чотирьох років.

Працівник є завідомо слабшою стороною, ніж роботодавець у трудових відносинах, проте, як правильно виснував суд, зваживши на посаду, яку займала позивач, вона повинна була знати порядок оформлення роботодавцем відповідних документів, зокрема довідок щодо наявності боргу по заробітній платі, і не могла не знати про порядок і спосіб підтвердження факту наявності заборгованості по заробітній платі шляхом надання відповідної довідки як головним бухгалтером. Надана суду позивачем копія штатного розпису, що затверджена 27.12.2019 року, не є належним доказом з огляду на відсутність оригіналу вказаного документа в матеріалах справи, при цьому, сам по собі штатний розпис на 2020 рік не доводить розмір заробітної плати протягом усього спірного періоду, який заявлено до стягнення, а саме 2020-2024 роки.

Колегія також погоджується з висновком суду, що посилання ОСОБА_1 на ті обставини, що її не було звільнено за прогул, до неї не застосовані дисциплінарні стягнення, свідчать про те, що відповідачі на момент звільнення не оспорювали факт виконання нею посадових обов`язків, є необґрунтованим, з урахуванням тих обставин, що нею ж не було передано при звільненні бухгалтерську документацію головного бухгалтера, і у період з початку припинення КП «Готель України» ЗР, тобто з березня 2022 року по квітень 2024 року вона не зверталася до голови комісії з припинення щодо можливості стати до роботи за посадою головного бухгалтера, і не довела, що виконувала будь-які трудові функції за посадою після закінчення карантину, так само не з`явилася на робоче місце або до голови комісії з припинення з приводу можливості продовжувати роботу або звільнитися. З`явилася позивач до відповідача лише у квітні 2024 року для написання заяви про звільнення, і з урахуванням відсутності у КП «Універс`ЗОР інформації про працюючих робітників КП «Готель Україна» ЗОР, яка була відсутня і на час ухвалення оскарженого рішення, прийняття рішення про застосування якихось санкції дисциплінарного характеру або звільнення за прогул до особи, про факт роботи якої у КП «Готель Україна» ЗОР голові комісії з припинення невідомо через не передання колишнім керівництвом документації, не є логічним.

Отже, як правильно виснував суд першої інстанції, позивач не довела, що вона працювала у КП «Готель Україна» ЗОР на умовах виконання дистанційної роботи протягом чотирьох років. У 2021 році законодавець запровадив можливість здійснення працівниками дистанційної роботи, однак, установив для цього певну процедуру або шляхом укладення відповідного трудового договору, або шляхом видачі відповідного наказу/розпорядження (за певних умов). Проте, у даному випадку після 27.02.2021 не приймалося наказу/розпорядження про здійснення дистанційної роботи через поширення пандемії чи збройну агресію. Втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, проте за умови, що роботодавець обізнаний із наявністю працюючих працівників, як таких, чого у даному випадку не встановлено з огляду на не передання голові комісії з припинення кадрових та бухгалтерських документів колишнім керівництвом та бухгалтерією при звільненні. І у випадку з позивачем таке нарахування мало б бути здійснено самим позивачем, як головним бухгалтером. В матеріалах справи відсутні документи кадрового та бухгалтерського обліку, які б підтверджували, що позивач як працівник з лютого 2020 року ставала до роботи головного бухгалтера і виконувала будь-які трудові функції за посадою, тому не доведено наявність заборгованості із заробітної плати. Заявляючи вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі за роботу, виконану дистанційно, позивач має довести той факт, що вона дійсно виконувала роботу і, відповідно, має право на її оплату, оскільки заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах. Обставини за яких відповідач не спростував подібних тверджень позивача, за відсутності жодних доказів виконаної позивачем за посадою роботи протягом чотирьох років, не є підставою для безумовного задоволення таких вимог.

Отже, у матеріалах справи відсутні належні докази виконання посадових обов`язків позивачем у заявлений у позові період, відсутні жодні відомості щодо нарахованої, але не виплаченої ОСОБА_1 заробітної плати за період з лютого 2020 по квітень 2024 року, як і відсутні належні докази посадового окладу позивача у вказаний період - штатні розписи, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табелю обліку використання робочого часу, розрахунково-платіжні відомості.

Відповідачі заперечують виконання позивачкою роботи, яка мала бути оплачена, в обґрунтування чого зазначено, що ОСОБА_1 у заявлений у позові період будь-яких трудових функцій за посадою, передбачених посадовою інструкцією, не виконувала, тому відсутні підстави для нарахування та виплати заробітної плати.

Матеріалами справи і наданими позивачем доказами не доведено як факт виконання трудових обов`язків, так і розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо), та їй не виплачена.

Зазначене у сукупності з іншими матеріалами справи свідчить про невиконання позивачкою у заявлений період посадових обов`язків, що виключає правові підстави для висновків про обов`язок роботодавця оплатити працю позивача та свідчить про законність висновків суду першої інстанції про не виконання позивачем своїх обов`язків й відсутність підстав до стягнення на її користь середнього заробітку.

Заявляючи вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі позивачка мала довести той факт, що вона дійсно виконувала роботу і, відповідно, має право на її оплату, оскільки заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

З урахуванням посади, позивачка зобов`язана була надати докази нарахування заробітної плати за виконану роботу у відповідності до табелю виходу на роботу та визначити суму заборгованості щодо оплати праці, яка у зв`язку з цим виникла. Проте належні та допустимі докази до справи не долучено.

З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції правильно виснував, що вимога ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі з лютого 2020 по квітень 2024 року у розмірі 756 979,11 грн. задоволенню не підлягає через її необґрунтованість та недоведеність.

За наведених підстав не узгоджуються з положеннями матеріального закону й вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 в день звільнення не працювала та на робочому місці, відповідно, не перебувала. Водночас, як вбачається зі змісту наказу про звільнення від 29.04.2024, позивач хоча і ознайомилась з ним 29.04.2024, однак з вимогою до відповідача про проведення з нею повного розрахунку не зверталась. В силу ст. 116 КЗпП України розрахунок мав би бути проведений не пізніше наступного дня після пред`явлення позивачем вимоги про розрахунок. Позивачем не доведено, що вона зверталась до відповідача з вимогою про проведення з нею повного розрахунку. За таких обставин не може бути порушено строків виплати всіх сум належних позивачу у день її звільнення.

Встановлено, що голова комісії з припинення КП «Готель Україна» ЗОР, КП «Універс» ЗОР не мав даних про працівника, позивач також не мала активної позиції повідомити роботодавця про своє перебування та бажання працювати в умовах, що створилися, протягом чотирьох років до роботодавця не зверталася з приводу виплати заробітної плати, не зверталася з цих обставин і до суду, хоча мала таке право і можливість, тим більше мала можливість як головний бухгалтер отримати довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, нараховувати таку заробітну плату, перебуваючи на цій посаді, чого зроблено не було. При цьому, зазначаючи про порушення законодавства про працю протягом чотирьох років, позивача звільнено за її заявою з підстав, передбачених ч. 1 ст. 38 КПпП, незважаючи на те, що ч. 3 ст. 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю.

Таким чином, суд першої інстанції правильно виснував, що з огляду на недоведеність заборгованості із заробітної плати, не підлягає задоволенню і похідна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 131 571,04 грн. Також не підлягає задоволенню і вимога про зобов`язання відповідачів сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в Пенсійний фонд України, визначений позивачем у розмірі 168 515,4 грн. Тим більше, згідно вимог абз. 2 ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» саме момент фактичної виплати заробітної плати є тією обставиною, яка зумовлює виникнення у роботодавця обов`язку зі сплати єдиного соціального внеску. За недоведеності вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та розміру такого стягнення, момент фактичної виплати заробітної плати, яка є тією обставиною, яка зумовлює виникнення у роботодавця обов`язку зі сплати єдиного соціального внеску, який наразі не настав, вимога про зобов`язання відповідача сплатити єдиний внесок не може бути задоволена, оскільки у такому випадку права позивача не є порушеними.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно статей 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст. 12, 49, 64, 81, 89 ЦПК України особа, яка бере участь в справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 ЦПК України. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Отже, апеляційний суд, виходячи із засад диспозитивності цивільного процесу, враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях та те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження як факту виконання ОСОБА_1 трудових обов`язків з лютого 2020 по квітень 2024 року, так і наявності заборгованості з оплати праці, погоджується з висновком суду про відмову у позові про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та зобов`язання вчинити певні дії.

Доводи апеляційної скарги, що акти від 01.04.2022, 02.05.2022, 01.06.2022, 01.07.2022 і Розпорядження голови обласної ради не є належними доказами, оскільки ОСОБА_26 не мала права підписувати вказані вище акти в статусі члена комісії з припинення, так як членом комісії вона стала лише від 11.07.2022 року, правильність висновків суду про не доведеність позивачем факту виконання трудових обов`язків не спростовують, судом першої інстанції надано оцінку зібраним у справі доказам як в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Доводи апеляційної скарги щодо обов`язків ліквідаційної комісії, необхідності дослідження та надання оцінки штатному розкладу, розміру посадового окладу, допустимості введення дистанційної роботи наказом від 01.04.2020 року, відсутності наказів про припинення або зміну дистанційної форми роботи після 01.04.2020 року, про здійснення скаржником роботи із застосуванням засобів електронного зв`язку без фізичного підпису, зводяться до повторень підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що у випадку відмови суду апеляційної інстанції задовольнити вимоги в первісному обсязі, з огляду на встановлену неможливість виконання посадових обов`язків через відсутність доступу до інфраструктури підприємства, альтернативним способом захисту трудових прав позивача є визнання вказаного періоду простоєм не з вини працівника, що згідно з ч. 1 ст. 113 КЗпП України зумовлює обов`язок роботодавця виплатити заробітну плату в розмірі не нижче ніж 2/3 окладу, з моменту настання таких обставин і до моменту звільнення, то колегія суддів зауважує, що відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Апеляційний суд звертає увагу скаржника на те, що питання щодо визнання заявленого у позові періоду простоєм не з вини працівника, що зумовлює обов`язок роботодавця виплатити заробітну плату в розмірі не нижче ніж 2/3 окладу, не є предметом розгляду даної справи, такі позовні вимоги у суді першої інстанції не заявлялись та судом не розглядались.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 27 травня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 24 листопада 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: О.З. Поляков

Е.А. Онищенко