печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Остапчук Т.В.,

при секретарі судового засідання - Погребняк В.Д.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Мітіна І.І.

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи квартиронаймачем ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовними вимогами про визнання його основним квартиронаймачем всієї квартири АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову посилається, що 06 травня 1974 року ОСОБА_6 мати Позивача (наймач) разом з ОСОБА_3 отримали ордер на поселення в квартиру АДРЕСА_1 . Квартира АДРЕСА_1 є двокімнатною, і на момент вселення в другій кімнаті проживала ОСОБА_7 з своїми синами. Діти ОСОБА_7 загинули ще за радянських часів на афганській війні (1980 та 1981 рік), вона залишилася одна, та проживаючи з родиною ОСОБА_8 фактично стала частиною їх сім`ї. В подальшому ОСОБА_7 померла у 1982 році. Відповідно до ст. 47 ЖК України Норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Родина ОСОБА_3 складається з тьох осіб а отже розмір площі що має їм надаватися не повинен перевищувати 13.65 * 3 = 40.95 Квартира має житлову площу 34.5 кв.м., а отже має бути передана родині ОСОБА_8 , так, як загальний розмір жилої площі не перевищує норми, встановленої статтею 47 ЖК України. ОСОБА_3 був зареєстрований в цій квартирі ще у 1974 році, а після смерті своєї матері ОСОБА_10 (яка є відповідальним квартиронаймачем) та сестри ОСОБА_11 фактично виконує обов`язки квартиронаймача та сплачує всі комунальні послуги. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити. 12.10.25р. надав додаткові пояснення. Представник відповідача надав відзив. Вказував , що позивач не надав жодного доказу про порушення прав , не надання вільної кімнати і видачу ордеру Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією. Відсутній спір між позивачем та відповідачем щодо надання йому вільної кімнати в комунальній квартирі. В судовому засіданні просив відмовити в позові. 3-ті особи пояснення не надали , в судове засідання не з`явились, про час розгляду повідомлялись. Суд визнав можливим розгляд справи в їх відсутність. Ухвалою суду від 12.06.2025р. відкрито провадження в порядку загального провадження. Ухвалою суду від 16.09.25р. закрито підготовче та призначено судовий розгляд. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до слідчого. За змістом статті 15 Цивільного кодексу України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України свідчить, що правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Такі висновки викладені також у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 та у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 зі справи № 910/23369/17, від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16. Дані правовідносини чітко врегульовані законодавством. Відповідно до статті 54 Житлового кодексу України, якщо в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, звільнилося неізольоване жиле приміщення, воно надається наймачеві суміжного приміщення. Ізольоване жиле приміщення, що звільнилося в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, на прохання наймача, що проживає в цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов (стаття 34), надається йому, а в разі відсутності такого наймача - іншому наймачеві, який проживає в тій же квартирі. При цьому загальний розмір жилої площі не повинен перевищувати норми, встановленої статтею 47 цього Кодексу, крім випадків, коли наймач або член його сім`ї має право на додаткову жилу площу. Якщо розмір ізольованої кімнати, що звільнилася, є меншим за встановлений для надання одній особі, зазначена кімната у всіх випадках передається наймачеві на його прохання. Судом встановлено, що 06 травня 1974 року ОСОБА_6 мати Позивача (наймач) разом з ОСОБА_3 отримали ордер на поселення в квартиру АДРЕСА_1 . Квартира АДРЕСА_1 є двокімнатною, і на момент вселення в другій кімнаті проживала ОСОБА_7 з своїми синами. ОСОБА_7 померла у 1982 році. Позивачка зазначається, що родина ОСОБА_8 звернулася із заявою про приватизацію квартири, проте отримала відмову, оскільки в наявності є лише ордер на одну кімнату.

Позивачу було надано відповідачем відповідь , що відсутній ордер на другу кімнату та роз`яснено порядок оскарження. Судом встановлено, що питання Печерською райдержадміністрацією м.Києва щодо надання іншої кімнати не розглядалося. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Практика ВС щодо способів захисту базується на двох основних взаємоповязаних принципах: I. спосіб захисту має бути належним та ефективнимII. має дотримуватися принцип процесуальної економії. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17), саме тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) вказано, що «коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16). Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту (висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №802/2474/17-а; провадження №11-1081апп18). Відповідно до ст. 61 Житлового кодексу України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Тобто, договір найму укладається на підставі ордеру. Згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11 вересня 2014 року № 1017 «Про деякі питання розподілу житлової площі в місті Києві» районні державні адміністрації зобов`язані передавати Департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) жилі приміщення, що звільнилися (поточне звільнення) та перебувають у власності територіальної громади міста Києва Обраний спосіб захисту не вирішує, а ні питання видачі ордеру, а ні питання приватизації. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц). При таких обставинах суд приходить до висновку про відмову в позові. На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15,15 ЦК України, ст..54,61 ЖК України ст. 12,13,76,77,79, 81,263,264 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити в позові ОСОБА_3 до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи квартиронаймачем.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач: ОСОБА_3 : АДРЕСА_2

відповідач: Печерська районна в місті Києві державна адміністрація: 01010, м.Київ, вул. Михайла Омельяновича - Павленка, 15

третя особа 1: ОСОБА_4 : АДРЕСА_2 третя особа 2: ОСОБА_5 : АДРЕСА_2 .

Дата складання повного тексту рішення 26.11.2025 року.

Суддя Т.В.Остапчук