ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 488/1444/23

провадження № 61-11773св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко Олена Геннадіївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Корабельного районного суду

м. Миколаєва від 26 квітня 2024 року у складі судді Чернявської Я. А. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2024 рокуу складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Коломієць В. В., Самчишиної Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко О. Г., про визнання договору дарування недійсним.

Позов мотивовано тим, що 23 січня 2020 року між ОСОБА_1

і ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу (відступлення) частки

у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрленд» (далі - ТОВ «Аграрленд»), за умовами якого вартість відчуженої частки становить 750 000,00 грн, які ОСОБА_2 зобов`язався сплатити на користь позивача не пізніше 31 грудня 2020 року.

Оскільки ОСОБА_2 не виконав узяті на себе договірні зобов`язання, ОСОБА_1 звернувся з позовом до нього про стягнення заборгованості.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 23 листопада

2022 року, яке залишене без змін постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 28 березня 2023 року у справі № 915/1645/21, стягнено

із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 750 000,00 грн основного боргу,

19 417,81 грн - 3 % річних, 53 250,00 грн - інфляційні втрати і 12 340,03 грн - судовий збір.

Позивач указував, що цим судовим рішенням установлено, що боргове зобов`язання ОСОБА_2 перед ним є простроченим з 01 січня 2021 року.

Разом з тим 20 квітня 2023 року, тобто після настання строку виконання грошового зобов`язання перед позивачем, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 уклали договір дарування житлового будинку з усіма прилеглими до нього господарськими і побутовими спорудами та земельної ділянки для будівництва

і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Філіпенко О. Г., зареєстрований за реєстровим номером 391.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у ОСОБА_2 немає іншого нерухоме майно на праві власності.

Також ОСОБА_2 на праві власності має транспортний засіб - автомобіль «Renault Laguna», 2004 року випуску, дійсна вартість якого вочевидь не співмірна

з розміром заборгованості відповідача перед позивачем.

Позивач уважав, що вказаний договір дарування від 20 квітня 2023 року

є фраундаторним правочином і має бути визнаним недійсним, оскільки він спрямований на ухилення ОСОБА_2 від виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем за договором купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі та судовим рішенням господарського суду.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами та земельну ділянку, кадастровий номер :04:003:0028, загальною площею 0,05 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Філіпенко О. Г., зареєстрований за реєстровим номером 391; скасувати рішення приватного нотаріуса Філіпенко О. Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 67283098 від 20 квітня 2023 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 квітня 2024 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування цілого житлового будинку з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами та земельної ділянки, кадастровий номер :04:003:0028, загальною площею 0,05 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений

20 квітня 2023 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Філіпенко О. Г. і зареєстрований в реєстрі за номером 391.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладеного 20 квітня

2023 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Філіпенко О. Г. та зареєстрованого за номером 391, індексний номер 67283098 від 20 квітня 2023 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 , відчужуючи належні йому на праві власності будинок і земельну ділянку своїй дружині ОСОБА_3 , був обізнаний про наявність рішення Господарського суду Миколаївської області від 23 листопада 2022 року, а також постанови Південно-Західного апеляційного господарського суду від 28 березня 2023 року, що набрала законної сили

03 квітня 2023 року, та яким стягнено із ОСОБА_2 на користь

ОСОБА_1 заборгованість, а тому справедливо вважати, що боржник (відповідач) міг передбачити негативні наслідки для себе у разі виконання вказаного судового рішення, отже спірний правочин має ознаки фраудаторного

і підлягає визнанню недійсним.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 , яка подана його представником

ОСОБА_4 , залишено без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 квітня 2024 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився

з висновком суду першої інстанції.

Додатковою постановою Миколаївського апеляційного суду від 18 липня

2024 року стягнено із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Урахувавши заперечення ОСОБА_2 щодо розміру витрат, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження витрат, виходячи з розумності

і справедливості, обставин цієї справи та її складності, колегія суддів дійшла висновку, що витрати ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом цієї справи в суді апеляційної інстанції підлягають задоволенню частково, в сумі 5 000,00 грн.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

19 серпня 2024 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, з урахуванням уточненої редакції, просить скасувати рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від

26 квітня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2024 року й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги доводи заявника щодо відсутності ознак фраудаторності спірного правочину. Укладаючи спірний договір, відповідач реалізував свої права як власника майна, при цьому жодним законодавчим актом не передбачено заборони розпорядження майном особи, яка є стороною в судовому процесі. Дарування майна дружині не суперечить законодавству України. Наявність зобов`язань ОСОБА_2 перед позивачем не є безумовною підставою для обмеження розпорядження ним своїм майном. У матеріалах справи немає доказів того, що у ОСОБА_2 немає будь-якого іншого майна, за рахунок якого можливе виконання боржником свого обов`язку перед позивачем за судовим рішенням. Вказує, що на момент подання апеляційної скарги борг був повністю погашений в добровільному порядку, а виконавчі провадження закінчені.

Інші аргументи учасників справи

12 листопада 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від

26 квітня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2024 року - без змін.

Відзив мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про фраудаторність спірного правочину. Фактична сплата боргових зобов`язань вже після ухвалення рішення судом першої інстанції у цій справі сама по собі не є підставою для скасування цього рішення, адже вказане рішення ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи. Вказані обставин не існували на момент розгляду справи судом першої інстанції.

09 грудня 2024 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу задовольнити, рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Відзив мотивовано тим, що сам по собі факт укладення договору дарування

в період розгляду судом позовної заяви про стягнення коштів чи виконання подібного рішення не може призвести до будь-якої шкоди та не свідчить про недобросовісну поведінку боржника.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Корабельного районного суду м. Миколаєва.

09 грудня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзивах на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

23 січня 2020 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі ТОВ «Аграрленд», за умовами якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 частку

у статутному капіталі вказаного товариства, а ОСОБА_2 в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняв та оплатив придбану частку.

Підпунктом 1.3.2 цього договору сторони передбачили, що ОСОБА_1 відчужує частку у статутному капіталі товариства ОСОБА_2 за

750 000,00 грн, які будуть сплачені продавцю не пізніше 31 грудня 2020 року.

У зв`язку з неналежним виконанням умов вказаного договору купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі рішенням Господарського суду Миколаївської області від 23 листопада 2022 року (справа № 915/1645/21), залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28 березня 2023 року, стягнено із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 750 000,00 грн - основного боргу, 19 417,81 грн - 3 % річних, 53 250,00 грн - інфляційних втрат та 12 340,03 грн судового збору.

З листа приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Довгань В. В. від 17 листопада 2023 року № 434 відомо, що 26 червня 2023 року він відкрив виконавчі провадження № 72121010 і № 72121138 на виконання наказу Господарського суду Миколаївської області від 16 червня 2023 року

у справі № 915/1645/21 про стягнення із ОСОБА_2 на користь

ОСОБА_1 основного боргу в сумі 750 000,00 грн, 3 % річних, інфляційних втрат, а також на виконання наказу Господарського суду Миколаївської області від 16 червня 2023 року про стягнення судових витрат у зв`язку з апеляційним переглядом справи.

26 червня 2023 року вказані виконавчі провадження об`єднані у зведене виконавче провадження № 72121499.

Внаслідок проведених приватних виконавцем дій встановлено, що коштів на рахунках боржника ОСОБА_2 у банківських установах немає. За боржником зареєстрований транспортний засіб - автомобіль «Renault Laguna», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на який приватний виконавець наклав арешт,

і у зв`язку з відсутністю інформації про місцезнаходження транспортного засобу та невиконанням боржником вимоги виконавця від 02 жовтня 2023 року вказаний автомобіль оголошено у розшук.

Приватний виконавець також встановив, що сільськогосподарська техніка та нерухоме майно за боржником ОСОБА_2 не зареєстровано.

02 жовтня 2023 року приватний виконавець на адресу ТОВ «Аграрленд» направив постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, проте станом на 17 листопада 2023 року інформації про прийняття звернення до виконання ТОВ «Аграрленд» на адресу виконавця не надходило, заборгованість за виконавчим документом не погашалась, стягнення в межах виконавчого провадження не відбувалось.

20 квітня 2023 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Філіпенко О. Г. та зареєстрований у реєстрі за номером 391, згідно з яким ОСОБА_2 передав безоплатно у власність ОСОБА_3 , а остання прийняла у дар належний дарувальнику на праві власності житловий будинок з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами та земельну ділянку для будівництва

і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин».

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 січня

2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від

03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою і третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) (див. постанову Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) та постанову Верховного Суду від 05 липня 2018 року у справі № 922/2878/17).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Фраудаторним правочином може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється

в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: (1) особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; (2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах

з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); (3) враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває

у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав,

а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)».

Аналогічний за змістом висновок щодо «використання права на зло» зроблено

і в постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича;

4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Таким чином, боржник не є абсолютно вільним в обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (позиція Верховного Суду

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

у справі № 369/8077/19 від 14 вересня 2022 року).

Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані

з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона

є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

від 23 червня 2022 року у справі № 263/16179/18).

Верховний Суд неодноразово формулював висновок про те, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення

у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно

і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Враховуючи викладене вище, слід дійти висновку, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

Суди попередніх інстанцій правильно встановили, що ОСОБА_2 , відчужуючи 20 квітня 2023 року належне йому на праві власності нерухоме майно на користь своєї дружини ОСОБА_3 , був обізнаний про наявність боргового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення Господарського суду Миколаївської області від 23 листопада 2022 року, яке залишено без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28 березня 2023 року.

Вказане свідчить про те, що ОСОБА_2 як боржник, який відчужував своє майно на користь своєї дружини, знаючи про наявність боргових зобов`язань на суму 835 010,84 грн, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір дарування, який порушує майнові інтереси стягувача і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Зважаючи на викладене, встановивши, що оспорюваний договір дарування, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання

в майбутньому рішення суду про стягнення коштів із ОСОБА_2 як боржника, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про визнання договору дарування недійсними та скасування вчинених на його підставі реєстраційних дій.

Висновки судів у цій справі не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, які викладені у постановах, що зазначені заявником у касаційній скарзі.

Посилання заявника на те, що на сьогодні судове рішення господарського суду виконане, не має правого значення, оскільки станом на час розгляду справи судом першої інстанції рішення господарського суду виконане не було,

а апеляційна інстанція переглядала судове рішення станом на дату його ухвалення.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від

26 квітня 2024 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від

15 липня 2024 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат зі сплати судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Щодо заявлених клопотань

24 липня 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подав до Верховного Суду заяву, у якій просить стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу за результатом розгляду справи в суді касаційної інстанції в розмірі 20 000,00 грн.

До заяви представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 додав: договір про надання правової допомоги від 29 вересня 2021 року № 11, укладений між адвокатом Скаловим С. Ю. і ОСОБА_1 ; додаткову угоду від 20 серпня 2024 року до договору про надання правової допомоги; ордер на надання правничої домоги серії ВЕ № 1137005 від 12 листопада 2024 року; акт приймання-передання наданих послуг від 23 липня 2025 року підписаний клієнтом ОСОБА_1 і адвокатом Скаловим С. Ю., який містить детальний опис наданих послуг в суді касаційної інстанції, та за умовами якого загальна сума фіксованого розміру вартості послуг адвоката становить 20 000,00 грн; докази надсилання цієї заяви іншим учасникам справи.

08 серпня 2025 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав до Верховного Суду клопотання, у якому просить зменшити суму відшкодування витрат на правничу допомогу, мотивуючи це тим, що ця справа не містить великої кількості процесуальних дій або надмірних обсягів доказової бази. Фактично участь представника ОСОБА_6 могла полягати лише в аналізі касаційної скарги, нормативної бази та судової практики, підготовки необхідних процесуальних документів. Судові засідання у справі не проводилися. Заявлений розмір є економічно необґрунтованим і не відповідає критерію співмірності.

18 серпня 2024 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав до Верховного Суду заяву, у якій просить стягнути з ОСОБА_1 судові витрати, понесені на правничу допомогу, у розмірі 10 000,00 грн.

Вивчивши подані заяви, колегія суддів дійшла висновку, що заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 слід задовольнити частково, а в задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відмовити з таких підстав.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за результатом аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність;

3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку лише тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У додатковій постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі

№ 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Крім того, згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі та заперечення щодо розміру заявлених витрат на правничу допомогу, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню 10 000,00 грн витрат на правову допомогу.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Ураховуючи наведене та з огляду на те, що Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги представника ОСОБА_2 - Бондаренка І. В. без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених ОСОБА_2 на правничу допомогу, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 квітня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2024 рокузалишити без змін.

Заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Скалова Сергія Юрійовича про відшкодування витрат на правничу допомогу задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн витрат, понесених на правничу допомогу у зв`язку із переглядом справи в суді касаційної інстанції.

В задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Бондаренка Ігоря Олександровича про відшкодування витрат на правничу допомогу відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська