Справа №949/2103/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2025 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді Тарасюк А.М.,

за участю секретаря Пінчук О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в місті Дубровиця справу за позовом ОСОБА_1 до Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області про про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до відповідача Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області та просить визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 4,41 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Осівської сільської ради Сарненського району Рівненської області, що належала ОСОБА_2 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія РВ №043070 від 12.12.2003 року, після смерті спадкодавиці ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер дід позивача - ОСОБА_2 , за життя якого на праві приватної власності належала земельна ділянка загальною площею 4,41 га для ведення особистого селянського господарства, розташована на території Осівської сільської ради Сарненського району Рівненської області, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія РВ №043070 від 12.12.2003 року.

На випадок смерті ОСОБА_2 , заповіту не залишив. На час смерті ОСОБА_2 , проживав за адресою АДРЕСА_1 , разом із його дружиною ОСОБА_3 та онуком - заявником.

Після смерті діда позивача - ОСОБА_2 , спадщину прийняла його дружина, бабуся позивача - ОСОБА_3 , оскільки являється спадкоємцем першої черги за законом згідно ст. 1261 Ц К України та фактично вступила у володіння спадковим майном.

Однак ІНФОРМАЦІЯ_4 померла бабуся позивача ОСОБА_3 , яка за життя заповіту також не залишила. На час її смерті вона проживала за адресою АДРЕСА_1 , разом з позивачем. Будучи спадкоємцем за законом після смерті бабусі ОСОБА_3 , четвертої та п`ятої черги згідно ст.ст. 1264, 1265 ЦП України, звернувся до нотаріуса для оформлення спадкових прав відповідно до положень ст. 1269 ЦК України, тобто шляхом подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, внаслідок чого, нотаріусом було відкрито спадкову справу, після смерті бабусі ОСОБА_3 ..

Маючи намір успадкувати спадкове майно позивач звернувся до приватного нотаріуса Сарненського нотаріального округу Рівненської області із заявою про прийняття спадщини, де йому повідомили, що оформити спадкові права на земельну ділянку через нотаріальну контору він не зможе, оскільки Державний акт на право власності на земельну ділянку серія РВ№043070 виданий після смерті власника ОСОБА_2 , що унеможливлює оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку та рекомендовано за вирішенням даного питання звернутися до суду, про що було надано постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину дій від 02.06.2025 року.

Вважає, що обставина видачі державного акта після смерті спадкодавців не може бути перешкодою включення належних спадкоємцю земельного паю до спадкового майна.

Позивач, посилаючись на п. 2 указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та постанову Верховного Суду від 17 березня 2020 року по справі №396/1683/18-ц, зазначає, що оскільки державні акти були видані на ім`я ОСОБА_2 , то це свідчить про те, що він був включений в державний акт на право колективної власності на землю, отже він набув права на спірну земельну частку (пай).

При цьому, позивач просить врахувати, що на сьогоднішній день спору про спадкування немає, сама спадщина не визнана відумерлою, вона є досі відкритою.

До початку судового засідання від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, заявлені позовні вимоги підтримують у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Проте, на електронну адресу суду надійшла заява міського голови Микульського Б.М. про розгляд справи без участі представника міської ради, позовні вимоги визнають.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд приходить до наступного висновку.

Так, згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого повторно 25 лютого 2025 року, копія якого наявна у матеріалах справи, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Осова Дубровицького району Рівненської області (а.с. 11).

Судом встановлено, що за життя ОСОБА_2 належала земельна ділянка загальною площею 4,41 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Осівської сільської ради Дубровицького району Рівненської області, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія РВ №043070, виданого 12 грудня 2003 року на підставі розпорядження голови Дубровицької райдержадміністрації від 28 жовтня 2003 року №424 (а.с.12).

Як вбачається з довідки №490/02 від 13 листопада 2024 року, виданої старостою Бережницького старостинського округу Дубровицької міської ради О.Белаш (а.с.15) померлий ОСОБА_2 проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та з ним проживали та були зареєстровані його дружина ОСОБА_3 та онук ОСОБА_1 .

Втім, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 померла, що підтверджується наданою копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 09 березня 2004 року (а.с.13).

Як вбачається з довідки №491/02 від 13 листопада 2024 року, виданої старостою Бережницького старостинського округу Дубровицької міської ради О.Белаш (а.с.16) померла ОСОБА_3 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та з нею проживав та був зареєстрований онук ОСОБА_1 .

Факт родинних відносин між померлими та позивачем ОСОБА_1 підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 20 липня 1975 року та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 11 лютого 1988 року (а.с.9, 10).

До того, як встановлено в ході розгляду справи та вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 09 березня 2004 року (а.с.13) батько позивача ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Отже, як зазначає позивач, він, після смерті бабусі ОСОБА_3 є спадкоємцем четвертої та п`ятої черги згідно ст.ст. 1264, 1265 ЦК України.

Так, ст. 1264 ЦК України визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа (ч. 1 ст. 1265 ЦК України).

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Отже, для оформлення спадкових прав у встановленому законом порядку позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Овдіюк Д.І. в результаті чого нотаріусом зареєстровано спадкову справу, про що свідчить копія Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 02 червня 2025 року №81382358 (а.с.19), а також видано довідку про коло спадкоємців №105/02-14 від 02 червня 2025 року (а.с.18), де зазначається, що спадкоємцем, що прийняв спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 є ОСОБА_1 .

Втім, 19 серпня 2025 року приватний нотаріус Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Овдіюк Д.І. своєю постановою відмовив позивачу ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 4,41 га, розташовану на території Осівської сільської ради Дубровицького району Рівненської області, яка належала ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадщину після якого прийняла ОСОБА_3 , але не оформила своїх спадкових прав (а.с.17).

Підставою для відмови нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом послугувало те, що спадкоємцем ОСОБА_1 не було надано нотаріусу свідоцтво про реєстрацію шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Нотаріусом зазначено, що оскільки відсутня інформація про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, визнати ОСОБА_3 спадкоємцем першої черги за законом померлого ОСОБА_2 немає правових підстав.

Також, на запит нотаріуса до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області від 14 липня 2025 року за №136/02-14, про надання інформації чи видавався державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 , отримана відповідь про те, що на підставі розпорядження Дубровицької районної державної адміністрації від 28 жовтня 2003 року №424, на ім`я ОСОБА_2 взамін сертифіката на право на земельну частку (пай) серії РВ №0134064 надруковано державні акти на право власності на земельну ділянку серії РВ №053297, серії РВ №043070 та серії РВ №016377.

У журналі реєстрації державних актів на право власності на землю по Осівській сільській раді зроблені записи №1671, 1672, 1673 щодо реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку серії РВ №053297, серії РВ №043070 та серії РВ №016377 на ім`я ОСОБА_2 , однак підпис власника державних актів про його отримання у відповідній графі відсутній.

Отже, як вказує нотаріус, з вказаної інформації вбачається, що зазначені державні акти надруковані після смерті ОСОБА_2 , тому останній не міг набути право власності на земельні ділянки згідно надрукованих, але не отриманих державних актів серії РВ №053297, серії РВ №043070 та серії РВ №016377.

З посиланням на ст.ст. 125, 126 ЗК України, п.п. 4.21 п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус у своїй постанові роз`яснив, що за відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, зазначене питання слід вирішувати у судовому порядку.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 Про судову практику у справах про спадкування, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

При цьому, слід враховувати, що норми п. 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.ст. 529-531 ЦК УРСР (1963 року). При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця про що зазначено у ст. 525 ЦК УРСР (1963 року).

Згідно зі ст. 548 ЦК УРСР (1963 року), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 631/1153/13-ц (провадження № 61-26750св18) зазначено, що «згідно зі статтею 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані, тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась».

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» у разі, якщо позивач у шестимісячний строк для прийняття спадщини вступив в управління та володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно.

Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 фактично вступив у володіння та управління спадковим майном.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Статтею 524 ЦК УРСР (1963 року) встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Як встановлено судом, померлі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за життя заповіту не склали, тому спадкування після їх смерті здійснюється за законом.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв (ст. 548 ЦК УРСР).

Отже, померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 , будучи дружиною померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 прийняла спадщину після його смерті шляхом вступу в управління і володіння спадковим майном останнього.

При цьому, позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем як четвертої, так і п`ятої черги черги за законом після смерті баби ОСОБА_3 та прийняв спадщину після її смерті шляхом вступу в управління і володіння спадковим майном померлої, яка, у свою чергу, прийняла спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_2 , але не оформила своїх спадкових прав.

Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до п. 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Згідно з п. 5 цього Указу, видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією.

Згідно з п. 17 розділу X Перехідних положень ЗК України, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Як передбачено ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Відповідно до п. 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року за № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) одержали всі особи, які входили до складу КСП на момент паювання землі і яких внесено до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно із п. 2 вказаного Указу, членами КСП були, зокрема, такі особи: постійні працівники - члени КСП, пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишилися його членами.

Крім того, право на земельний пай мають спадкоємці тих членів КСП, які мали таке право, але померли до моменту видачі документа про це право, а саме - земельного сертифіката (Указ Президента України від 10 листопада 1994 року № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва»).

Окрім того, у своїй постанові від 17 березня 2020 року по справі №396/1683/18-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду зазначив, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

За правилами Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» моментом виникнення права на земельну частку (пай) є момент виникнення відповідного права колективної власності на земельну ділянку та існує незалежно від його посвідчення сертифікатом.

Із змісту ст. 3 ЦК України випливає неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та іншими законами.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як передбачено ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Так, як вбачається з матеріалів справи, за життя ОСОБА_2 мав право на земельну частку (пай) у зв`язку з чим 12 грудня 2003 року був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії РВ №043070, що зареєстрований у Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та а право постійного користування землею, договорів оренди землі за №1672.

На переконання суду, видача державних актів на спірні земельні ділянки після смерті власників не спростовує факту наявності у спадкодавців права власності на ці земельні ділянки і не може бути підставою для позбавлення права спадкоємця на спадкове майно.

Відповідно до ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, в тому числі, прийняття спадщини (п.п. г) ч. 1 ст. 81 ЗК України).

Таким чином, право позивача за земельну частку (пай) знайшло підтвердження в ході судового розгляду справи, адже позивач, який є спадкоємцем як четвертої, так і п`ятої черги за законом після смерті баби ОСОБА_3 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка у свою чергу, прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав після смерті чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , прийняв спадщину шляхом вступу в управління і володіння спадковим майном померлої, до якого входять і спірна земельна ділянка.

Враховуючи вищенаведене, суд, керуючись ст. 16 ЦК України, дійшов висновку, що право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за ним права на земельну ділянку в порядку спадкування за законом.

У зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст. 13 ЦПК України,не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно ст. 141 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 524, 525, 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.ст. 319, 328, 392 ЦК України, ст.ст. 78, 81 ЗК України, керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 16, 78, 81, 89, 200, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області про визнання права власності на спадкове майно задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 4,41 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Осівської сільської ради Сарненського району Рівненської області, що належала ОСОБА_2 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія РВ №043070 від 12.12.2003 року, після смерті спадкодавиці ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в порядку спадкування за законом.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_6 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Дубровицька міська рада Рівненської області, , місцезнаходження: 34100, м. Дубровиця, вул. Воробинська, буд. 16, Сарненський район Рівненська область.

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького

районного суду Тарасюк А.М.