печерський районний суд міста києва
Справа № 757/6854/25-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Остапчук Т.В.,

при секретарі судового засідання - Косточка В.В. ,

за участю представника позивача Півторак Т.О.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про виселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про виселення. В обґрунтування посилається, що 25.05.2007 року між Позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 10-29/3461, відповідно до якого, Банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 252 000,00 дол.США В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором № 10-29/3461, Іпотекодавці передав в іпотеку: квартира, загальною площею 61,1 кв.м., житлова площа 44,1 кв.м., знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки ОСОБА_1 не належним чином виконував взяті на себе зобов`язання по кредитному договору - АТ «Альфа-Банк» звернув стягнення на квартиру Іпотекодавця на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (п 4.5.3. Іпотечного договору) та звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора. Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Сенс Банк» на нерухоме майно, є відповідне застереження в п.п. 4.5.3. Договору іпотеки від 25.05.2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до ч.3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» просить виселити: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квартири, загальною площею 61,1 кв.м., житлова площа 44,1 кв.м., знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зняти з реєстраційного обліку: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з - квартири, загальною площею 61,1 кв.м., житлова площа 44,1 кв.м., знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути судові витрати . В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач, представник відповідача подали відзив. Вказували що даний позов не підлягає задоволенню оскільки є безпідставним та необгрунтованим . Позивач посилається як на підставу позову на позиції Верховного суду які не є релевантними до даних правовідносин. Наведені в позовні позиції Верховного суду щодо порушення права на житло як основоположної прав людини у справах де особа втратила право користування на житло як член сім`ї наймача. Натомість в даних правовідносинах підлягає до застосуванню позиція Верховного суду у справах про житлові приміщення, що передані в іпотеку банку в забезпечення виконання умов договору кредитую . Верховним судом було висловлено позицію про заборону виселення без надання їншого житлового приміщення з житла, переданого в іпотеку банку , в разі коли житло було придбано не за кредитні кошти. Так відповідно до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/3461 від 25 травня 2007 року, що укладений ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , кредит був наданий позичальникам на поточні потреби (п.1. 2. Договору ), що підтверджується договором. Відповідно до п.1.1. Договору іпотеки право власності на квартиру передану в іпотеку банку було у іпотекодавців з 2001 року - з моменту видачі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києві від 12 червня 2001 року, що підтверджується договором іпотеки. Отже квартира в позичальника була в 2001 році, в той час як кредит отриманий в 2007 році відтак квартира не була придбана за кредитні кошти. Оскільки квартира не була придбана за кредитні кошти, відсутні підстави для виселення іпотекодавців з квартири відповідно до положень закону та позиції Верховного суду, яка є обов`язковою до застосування до даних правовідносин. З моменту державної реєстрації права власності банку на квартиру за адресою АДРЕСА_3 в банку виникло право на подачу позову про виселення мешканців . Рішення про державну реєтрацію права власності банку на квартиру було прийняте державним реєстратором 06.03.2019 року індексний номер 45850849, що підтверджується витягом з реєстру прав власності. Відтак, перебіг строків позовної давності обчислюється з моменту державної реєстрації 06.03.2019 року, оскільки з цього моменту в банку виникло право на подачу позову про виселення відповідачів, який закінчився 07.03.2022 року через 3 роки строків позовної давності передбачені ст. 261, 267 ЦК України. Оскільки строки позовної давності для пред`явлення позову закінчилися і банк звернувся до суду з пропуском строків позовної давності , що є сасмостійною підставою для відмови в задоволенні позову. В банку відсутні підстави для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення яке повинно бути зазначене в рішенні суду, відсутність іншого житлового приміщення є підставою для відмови у позові, також відсутні підстави для виселення під час дії воєнного стану , тому просять відмовити в позові в повному обсязі. Ухвалою суду від відкрито провадження в порядку загального. Ухвалою від закрито підготовче засідання та призначено судовий розгляд. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до слідуючого. Так відповідно до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/3461 від 25 травня 2007 року, що укладений ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , кредит був наданий позичальникам на поточні потреби (п.1. 2. Договору ), що підтверджується договором .Відповідно до п.1.1. Договору іпотеки право власності на квартиру передану в іпотеку банку було у іпотекодавців з 2001 року - з моменту видачі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києві від 12 червня 2001 року, що підтверджується договором іпотеки. Оскільки ОСОБА_1 не належним чином виконував взяті на себе зобов`язання по кредитному договору - АТ «Альфа-Банк» звернув стягнення на квартиру Іпотекодавця на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (п 4.5.3. Іпотечного договору) та звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора. Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Сенс Банк» на нерухоме майно, є відповідне застереження в п.п. 4.5.3. Договору іпотеки від 25.05.2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до ч.3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» просить виселити відповідачів. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом статті 391 ЦК України власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи, на підставі заяви особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У справі, суд встановив, що спірна квартира не була придбана за кредитні кошти і належала іпотекодавцю на праві власності. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV). Згідно з частиною третьою статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У справі, спір виник з приводу того, що банк як новий власник, який набув право власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередні співвласники, які втратили право власності на житло, відмовляються виселятися з нього. Суд зазначає, що вимога про визнання відповідачів у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та їх виселення. Проте таке позбавлення права має грунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18), у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 265/4748/16-ц (провадження № 61-16347св18), від 06 лютого 2020 року у справі № 713/1547/17 (провадження № 61-1041св18), від 22 липня 2020 року у справі № 219/4394/16-ц (провадження № 61-8593св18). Таким чином, виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК Української РСР. Згідно з частиною третьою статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК Української РСР(постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15). Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, за змістом статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК Української РСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Іпотекодержатель, а нині новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі. Вказані висновки узгоджуються із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19). Тобто обов`язок забезпечення осіб, які підлягають виселенню із предмета іпотеки, іншим житловим приміщенням, покладається саме на іпотекодержателя. Підстави позову обґрунтовані тим, що банк не може реалізувати свою правомочність власника, оскільки квартира фактично обтяжена правом на проживання у ній колишнього власника та члена його сім`ї; новий власник несе «індивідуальний і надмірний тягар», який полягає у тому, що він не може в повній мірі використовувати свою власність через ускладнену процедуру виселення з іпотечного майна колишнього власника квартири, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом є стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності , суд вважає що позовні вимоги про виселення без надання іншого приміщення не підлягають задоволенню . Щодо заяви в частині застосування позовної давності , суд вказує. Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-цвирішила відступити від висновку викладеного у постанові Верховного Суду України у постанові від 27.01.2016 у справі №6-2913цс15.В частині застосування позовної давності у спорах про виселення колегією суддів було сформульовано наступні висновкі: Велика Палата Верховного Суду вважає, що з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Отже, позов про виселення є негаторним (п. 49 постанови); Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення (п. 52 постанови).За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених банком позовних вимог. Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними:«Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог». Відповідно до ст..141 ЦПК України , в зв`язку з відмовою в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст.109ЖК України, ст.ст.12,13,77,79, 81,263,264,354, ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про виселення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач АТ «СЕНС БАНК» м.Київ 03150 вул..В.Васильківська 100

Відповідач ОСОБА_1 АДРЕСА_2 ,

Відповідач ОСОБА_3 АДРЕСА_2 ,

Дата складання повного тексту рішення 23.11.2025р.

Суддя Т.В.Остапчук