КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

вирішуючи питання відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 липня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02.07.2025 позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 17.10.2025 ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду через систему «Електронний суд».

17.10.2025 апеляційна скарга надійшла до Київського апеляційного суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 17.10.2025 визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач Оніщук М.І., судді: Шебуєва В.А., Кафідова О.В.

20.10.2025 матеріали справи витребувано з Голосіївського районного суду м. Києва.

05.11.2025 матеріали справи надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17.11.2025 апеляційну скаргу залишено без руху та надано апелянту п`ятиденний строк, з дня отримання ухвали, для усунення виявлених недоліків. Разом з цим роз`яснено, що наслідком не усунення виявлених судом недоліків є відмова у відкритті апеляційного провадження.

Так, підставами для залишення апеляційної скарги без руху слугувало те, що апелянтом було заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, проте не зазначено дати отримання ухвали апеляційного суду про повернення апеляційної скарги, відтак апелянту слід було навести до суду апеляційної інстанції відомості про дату отримання ухвали Київського апеляційного суду від 02.09.2025, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 було повернуто, з огляду на повторне звернення із апеляційною скаргою, задля обчислення судом апеляційної інстанції дотримання розумного строку апелянтом при повторному зверненні із апеляційною скаргою, про що надати відповідні докази. Також, апелянту слід було надати до суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору.

24.11.2025 до Київського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про усунення недоліків, в якій зазначено, що ухвала Київського апеляційного суду від 02.09.2025 була ним отримана 05.09.2025. Разом з цим повідомив, що з 28.07.2025 по 06.08.2025 проходив лікування на стаціонарі у ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справУкраїни по місту Києву та Київській області», 07.09.2025 йому було проведено оперативне втручання на лівому оці в Медичному офтальмологічному цетрі «Зір 100%», а з 23.09.2025 по 14.10.2025 проходив лікування в КНП «Консультативно-діагностичний центр» в Деснянському районі м. Києва. 17.10.2025 повторно звернувся з апеляційною скаргою про скасування рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02.07.2025 до Київського апеляційного суду. Також, надав докази сплати судового збору.

Дослідивши матеріали справи, беручи до уваги доводи апелянта в обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, колегія суддів приходить до висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження, виходячи з наступного.

02.07.2025 було постановлено оскаржуване рішення.

28.07.2025 ОСОБА_1 звернувся до Київського апеляційного суду із апеляційною скаргою на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02.07.2025.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14.08.2025 апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення виявлених недоліків.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25.08.2025 продовжено ОСОБА_1 строк на усунення недоліків.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02.09.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02.07.2025 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості визнано неподаною та повернуто.

02.09.2025 супровідним листом ухвалу Київського апеляційного суду від 02.09.2025 було направлено ОСОБА_1 та доставлено останньому 05.09.2025, що не заперечується апелянтом.

17.10.2025 ОСОБА_1 повторно звернувся до Київського апеляційного суду із апеляційною скаргою на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02.07.2025.

Як вже зазначалося, апеляційна скарга ОСОБА_1 була залишена без руху для усунення виявлених судом недоліків

Підставами для залишення апеляційної скарги без руху слугувало те, що апелянтом було заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, проте не зазначено дати отримання ухвали апеляційного суду про повернення апеляційної скарги, відтак апелянту слід було навести до суду апеляційної інстанції відомості про дату отримання ухвали Київського апеляційного суду від 02.09.2025, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 було повернуто, з огляду на повторне звернення із апеляційною скаргою, задля обчислення судом апеляційної інстанції дотримання розумного строку апелянтом при повторному зверненні із апеляційною скаргою, про що надати відповідні докази. Також, апелянту слід було надати до суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору.

На виконання ухвали Київського апеляційного суду від 17.11.2025 ОСОБА_1 повідомив, що ухвала Київського апеляційного суду від 02.09.2025 була ним отримана 05.09.2025. При цьому вказав, що з 28.07.2025 по 06.08.2025 проходив лікування на стаціонарі у ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справУкраїни по місту Києву та Київській області», 07.09.2025 йому було проведено оперативне втручання на лівому оці в Медичному офтальмологічному цетрі «Зір 100%», а з 23.09.2025 по 14.10.2025 проходив лікування в КНП «Консультативно-діагностичний центр» в Деснянському районі м. Києва. 17.10.2025 повторно звернувся з апеляційною скаргою про скасування рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02.07.2025 до Київського апеляційного суду. Також, надав докази сплати судового збору.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28.10.2004).

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, та кожна сторона несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства також проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. v. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07.07.1989).

Згідно зі статтями 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Суд зобов`язаний запобігати зловживанню учасниками процесу їхніми права та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункт 5 частини п`ятої статті 12 цього Кодексу).

Стаття 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить принцип неприпустимості зловживання правами.

Згідно зі статтями 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Європейський суд з прав людини наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Зокрема, ЄСПЛ у справах «SVITLANA NAUMENKO v. UKRAINE», «TREGUBENKO v. UKRAINE», «ZHELTYAKOV v. UKRAINE» зазначає, що у випадках перегляду судових рішень, судам необхідно забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того, щоб за допомогою таких процесуальних механізмів, як продовження строку на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.07.1989 у справі «YUNION ALIMENTARIYA v. SPAIN» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань.

Таким чином, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (див. рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» [ВП], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).(п. 42 Рішення).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. рішення у справі «Рябих проти Росії», N 52854/99, п. 52, ECHR 2003-X).(п. 43 Рішення).

Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що «вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави…» (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03.04.2008).

У кожній справі суди мають перевірити наявність підстав для поновлення строку на оскарження, визнати їх виправданими, а також мотивувати свій висновок про наявність поважних причин для поновлення пропущеного процесуального строку. Сама лише вказівка на наявність поважних причин не є належним мотивуванням висновку про поновлення строку і є порушенням вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, у випадку пропуску строку на апеляційне оскарження підставами для прийняття апеляційної скарги є лише наявність поважних причин (підтверджених належними доказами), тобто обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій.

Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку, апеляційний суд враховує, що оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі, а будь-які причини не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для його поновлення. Поновленню підлягає лише строк, який пропущений з об`єктивних і, які не залежали від волі та поведінки особи, причин. Якщо строк поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду із апеляційною скаргою повторно та подав її 17.10.2025. В той же час, копію ухвали апеляційного суду про повернення апеляційної скарги у зв`язку із не усуненням недоліків отримав 05.09.2025. Колегія суддів враховує, що 07.09.2025 та з 23.09.2025 по 14.10.2025 апелянт перебував на лікуванні, про що надав відповідні підтверджуючі документи.

Разом з цим, колегія суддів виходить з того, що в період з 07.09.2025 по 23.09.2025 ОСОБА_1 мав достатній та розумний строк для повторного звернення із апеляційною скаргою. При цьому, заявником не наведено і не надано належних та допустимих доказів на підтвердження існування об`єктивних обставин, які унеможливили звернення з апеляційною скаргою на рішення суду у зазначений період, який був достатнім для подання апеляційної скарги. Доказів на підтвердження перебування на стаціонарному лікуванні в зазначений період ОСОБА_1 не надав.

З врахуванням викладеного вище та з огляду на те, що ОСОБА_1 не наведено обґрунтованих підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 липня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 185, 357, 358 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 липня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена до Верховного Суду.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова