ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/93/25 Справа № 204/7136/23 Суддя у 1-й інстанції - Чудопалова С. В. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2023 року в цивільній справі номер 204/7136/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що позивач з 08.02.2005 року перебувала у трудових відносинах з виконавчою дирекцією Дніпропетровського обласного відділення ФСС з тимчасової втрати непрацездатності. Станом на дату видання спірного наказу від 16.01.2023 року №9-од «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції ФСС України та працівників управлінь виконавчої дирекції ФСС України» вона працювала на посаді головного спеціаліста відділу по роботі зі страхувальниками. За повідомленням третьої особи від 20.01.2023 року вона була попереджена про звільнення із займаної посади 18.04.2023 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказом від 07.04.2023 року №325-к позивачку було звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Позивачка вважає своє звільнення незаконним, так як фактично відбувається не ліквідація Фонду соціального страхування України, а реорганізація шляхом приєднання до Пенсійного фонду України. Таким чином, її мали б перевести до Пенсійного фонду України, а не звільнити за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивачка вважає, що при її звільненні було порушено норми ст. 36 та ст. 40 КЗпП України. Вважає безпідставним посилання голови ліквідаційної комісії щодо неможливості перевести її до Пенсійного фонду України (працівники якого є державними службовцями), оскільки відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період дії воєнного стану особи призначаються на державну службу без проведення конкурсу. З моменту попередження про звільнення і до моменту звільнення позивачці не пропонували вакантні посади та іншу роботу. Оскільки відповідача було припинено шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, у Фонду соціального страхування України та Пенсійного фонду України наявні всі правові підстави для забезпечення трудових прав позивачки щодо продовження з нею трудового договору у правонаступника Фонду соціального страхування України та пропонування роботи в порядку переведення. При реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов`язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому. до правонаступника переходять обов`язки не тільки в частині майна та майнових прав і обов`язків, а й трудових відносин, в тому числі обов`язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу). Так як позивачку було звільненої без передбаченої законом підстави, на підставі положень ст. 235 КЗпП України має бути стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також моральна шкода, яку остання оцінює у 30000,00 грн.

Позивачка просила суд скасувати наказ голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області від 07.04.2023 року №325-к про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади на виконання наказу комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України від 16.01.2023 року №9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України»; поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу по роботі зі страхувальниками або на іншій рівнозначній посаді в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області; стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 39) середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку 490,15 грн (середньоденний заробіток) * кількість днів з моменту звільнення по день винесення судового рішення про поновлення на роботі, 30000,00 грн - моральної шкоди.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, просила апеляційний суд скасувати рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, повністю не обґрунтованим та таким, що винесено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та при неправильному застосуванні норм матеріального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.

Судом першої інстанції проігноровані положення трудового законодавства, які регулюють спірні відносини, а саме: ст. 36, 49-2 Кзпп України.

Ані Пенсійним фондом України, ані будь-яким його територіальним органом Пенсійного фонду України, як правонаступниками, визначеними Законом, не вчинено жодних заходів (дій) по продовженню дії трудових договорів з працівниками Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області, як того передбачає законодавство, так само, ніяких дій по дотриманню трудових прав головою комісій з реорганізації Фонду не вчинялося.

Позивачка критично ставиться до посилання голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області від 17.01.2023 року у попередженні про наступне звільнення на лист Міністерства економіки України від 13.01.2023 року №4706-05/1622-03, як на підставу скорочення чисельності штату працівників та обґрунтування неможливості звільнення працівників Управління шляхом переведення до штату правонаступника, оскільки норми Кодексу законів про працю України мають вищу юридичну силу, а листи міністерств не є нормативно-правовими актами, та мають лише інформаційний та рекомендаційний характер, про що зазначено в цих же листах.

ГУ Пенсійного фонду України, як правонаступник, прийняло на себе основні функції Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області. Відповідач, відверто нехтуючи положеннями трудового законодавства, неправомірно позбавив Позивача належного їй конституційного права на працю.

На думку позивачки, при реалізації дій, які супроводжують реорганізацію Фонду соціального страхування відповідач мав вжити заходи щодо належного виконання трудових прав працівників, зокрема, в частині продовження дії трудового договору з працівниками. Натомість, відповідачем такі дії не вчинялись.

Відповідач ГУ ПФУ в Дніпропетровській області у відзиві на позров визнає та підтверджує листами Пенсійного фонду від 14.12.2022 року №0400-010802-6/127183, від 03.02.2023 року №0400- 010802-6/15376, від 23.03.2023 року №0400-010801-8/38040, вiд 04.04.2023 року №0400-010801- 8/43682, що ГУ ПФУ у Дніпропетровській області направляло голові комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області інформацію щодо добору на зайняття вакантних та тимчасово вакантних посад в Головному управлінні. Однак, відомості щодо ознайомлення позивачки з цими листами відсутні.

При цьому, щодо позивачки не встановлено жодних заборон для переведення, як працівника, без проведення конкурсу у випадку реорганізації юридичної особи (працівники якої не є державними службовцями) на посаду державної служби до органу, приєднання якого здійснюється внаслідок реорганізації.

Отже, роботодавець мав запропонувати позивачці рівнозначну посаду або іншу роботу в установі правонаступника, чого зроблено не було.

Від відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Оспорюваний наказ видано саме у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, його положення не суперечать чинному законодавству.

Посилання позивачки на те, що їй не було запропоновано вакантні посади в Головному управлінні безпідставні, оскільки всі посади ВД ФСС підлягають скороченню так само, як і посада позивачки. Таким чином, наказ про звільнення позивача №325-к від 07.04.2023 року є таким, що відповідає положенням чинного законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

Основний штат працівників апарату Пенсійного фонду України та його територіальних органів складають посади державної служби, умови призначення (переведення, звільнення) на які визначаються Законом України від 10.12.2015 року №889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон №889). Посади працівників ФСС України, на відміну від посад працівників Пенсійного фонду, не належать до посад державної служби. На зазначених працівників поширюється законодавство про працю.

Прийнявши рішення про припинення ФСС України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників ФСС України, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях. За таких умов, переведення працівників ФСС України на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях суперечить Закону №889. Зазначене підтверджується листом Міністерства економіки України від 13.01.2023 №4706-05/1622-03.

Позивачка не подавала до Головного управління документи для працевлаштування.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 233, 234, 235, 240).

Від представників сторін надійшли до апеляційного суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю та за відсутністю позивачки ОСОБА_1 (а.с. 236-237, 238. 241, 242).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що з 01.01.2023 року набрав чинності Закон України від 21.09.2022 №2620-ІХ«Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №2620), яким Закон України від 23.09.1999 року №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №1105) викладено в новій редакції. Пунктом 2 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону №1105 (в редакції Закону №2620, що діє з 01.01.2023 року) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Таким чином, законодавцем в особі Верховної Ради України прийнято рішення про припинення ФСС України, а тому, як наслідок, виникли законні підстави для проведення заходів з реорганізації ФСС України.

Рішення про припинення ФСС України прийняте Верховною Радою України є чинним та у встановленому порядку неконституційним не визнавалося.

Пунктом 12 розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону №1105 Верховна Рада України зобов`язала Кабінет Міністрів України: - забезпечити передачу коштів Фонду соціального страхування України до Пенсійного фонду України; - привести нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; - забезпечити приведення міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом; - забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону; - забезпечити набрання чинності нормативно-правовими актами, зазначеними у підпунктах 2-4 цього пункту, одночасно з набранням чинності цим Законом тощо.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 року №442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», зокрема: - утворено комісію з реорганізації ФСС України та комісію з реорганізації управлінь виконавчої дирекції ФСС України; - установлено, що до голови комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь ВД ФСС України переходять повноваження щодо управління справами Фонду та управлінь ВД ФСС України на період до завершення їх реорганізації; - зобов`язано голову комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь ВД ФСС України здійснити заходи з припинення Фонду та управлінь ВД ФСС України у чотиримісячний строк з дня набрання чинності Законом №2620.

Головою комісії з реорганізації ФСС України 16.01.2023 року видано наказ №9-ОД«Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», пунктом 1 якого передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві, з 18.04.2023 року (а.с. 20-21).

На підставі наказу комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України №8-ОД від 16.01.2023 року «Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» головою комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області видано наказ «Про попередження працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області про наступне їх вивільнення» від 16.01.2023 року №9 (а.с. 22-24).

Позивачкою отримано попередження за підписом голови комісії з реорганізації Управління Філоненко О.А. від 17.01.2023 року №09-09-131 про скорочення чисельності та штату працівників Управління на підставі наказу голови комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України від 16.01.2023 року №9-ОД та наказу голови комісії з реорганізації Управління від 16.01.2023 року №9 та про наступне звільнення за пунктом 1статті 40 КЗпП України, яке відбудеться 18 квітня 2023 року (а.с. 25-25зв).

Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області №325-к від 07.04.2023 року позивачку звільнено із займаної посади 18.04.2023 року за п. 1ст. 40 КЗпП України (а.с. 27).

До матеріалів справи долучено штатний розпис на 2023 рік ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 28.02.2023 року та списки вакантних посад станом на 23.03.2023 року, на 04.04.2023 року (а.с. 44-68, 160-164, 166-170).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

З вказаним висновком суду першої інстанції апеляційний суд не може погодитись, оскільки його прийнято з порушення норм процесуального права в частині юрисдикційності спору.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Статтею 5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Отже, судова юрисдикція - це компетенція судів здійснювати правосуддя в формі визначеного законом виду судочинства і щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно - владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

До справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір (постанова Велика Палата Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №368/561/19).

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні керуватися сутністю права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №520/13190/17, від 27 листопада 2018 року у справі №820/3534/17.

Велика Палата Верховного Суду послідовно зазначала, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства (див. постанови від 12 жовтня 2022 року у справі №183/4196/21, від 08 червня 2022 року у справі №362/643/21, від 23 листопада 2021 року у справі №641/5523/19 (провадження №14-178цс20) та інші).

Будь-які трудові правовідносини мають приватноправову природу, оскільки виникають на добровільній основі між двома рівноправними суб`єктами на підставі трудового договору. Підпорядкування працівника роботодавцеві в межах цих відносин має договірний, а не адміністративний характер.

Єдиний виняток - це правовідносини щодо проходження публічної служби, зокрема державної служби. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №623/1656/16-ц зазначила: «публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права трудового та адміністративного, тому правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства».

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №426/160/14, від 31 жовтня 2018 року у справі №761/33941/16 зазначено, що відносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням регламентуються нормами адміністративного законодавства, а спори, які виникають із таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №814/2514/17 (провадження №11-1472апп18) вказано: «для набуття спором ознак публічно-правового в контексті статті 19 КАС України спірні правовідносини мають безпосередньо випливати з перебування особи на посаді, яка віднесена до публічної служби, та здійснення нею службової діяльності. […] Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що спір у правовідносинах, які виникають із трудових відносин, не пов`язаних з проходженням публічної служби, є приватноправовим незалежно від участі у ньому суб`єкта публічного права. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №520/6612/17».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі №635/551/17 зазначила, що спір між фізичною особою, яка претендує на зайняття посади державної служби, та органом державної влади, до компетенції якого належить прийняття рішення про таке призначення, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року у справі №712/4776/23 зазначив, що:

«внаслідок реорганізації Фонду та Управління шляхом приєднання до Пенсійного фонду України відбулося специфічне правонаступництво, за якого згідно з ухваленим Верховною Радою України Законом №2620-ІХ Фонд як юридична особа приватного права припинилася, однак його повноваження, що стосувалися чутливої для держави сфери загальнообов`язкового державного соціального страхування, набув Пенсійний фонд України як юридична особа публічного права та центральний орган виконавчої влади, що також був наділений функціями у сфері загальнообов`язкового державного страхування (пенсійне страхування);

спори, які пов`язані із поновленням працівників, звільнених внаслідок реорганізації Фонду та його виконавчої дирекції шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, на посадах, вакантний перелік яких віднесено до посад державної служби в органах Пенсійного фонду України, стосуються прийняття на публічну службу та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулась з позовом до Пенсійного фонду України як правонаступника прав та обов`язків Фонду соціального страхування України щодо недотримання Фондом процедури її звільнення у зв`язку зі скороченням всього штату працівників у процесі приєднання Фонду соціального страхування України до Пенсійного фонду України. Просила визнати протиправним та скасувати наказ про звільнення, поновити на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Апеляційний суд зауважує, що внаслідок реорганізації Фонду соціального страхування України шляхом приєднання до Пенсійного фонду України відбулося специфічне правонаступництво, за якого Фонд соціального страхування України як юридична особа приватного права припинився, однак його повноваження, що стосувалися чутливої для держави сфери загальнообов`язкового державного соціального страхування, набув Пенсійний фонд України як юридична особа публічного права та центральний орган виконавчої влади, що також був наділений функціями у сфері загальнообов`язкового державного страхування (пенсійне страхування).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 жовтня 2025 року у справі 750/7085/23.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції розглянувши справу по суті, відмовив у задоволенні позову через необґрунтованість позовних вимог, при цьому не врахував, що спори, які пов`язані із поновленням працівників, звільнених внаслідок реорганізації Фонду та його виконавчої дирекції шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, на посадах, вакантний перелік яких віднесено до посад державної служби в органах Пенсійного фонду України, стосуються прийняття на публічну службу та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин та з мотивів, передбачених указаними вище нормами Закону, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі.

Відповідно до вимог статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Керуючись статтями 367, 374, 377, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2023 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд справи за її позовом віднесено до юрисдикції адміністративного суду та протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення вона може звернутись до суду апеляційної інстанції із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: