Номер провадження: 22-ц/813/5995/25
Головуючий у першій інстанції Кремер І. О.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

з участю секретаря Громовенко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах яких діє адвокат Непомнящий Олександр Володимирович на рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 06 травня 2025 року, постановленого під головуванням судді Кремер І.О., повний текст рішення складений 09 травня 2025 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Релігійної організації парафія Св. Вмч. Юрія Переможця Української православної церкви (Православної церкви України) м. Одеса, Одеської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Грушицької Віталіни Віталіївни про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулися до суду з позовом до Релігійної організації парафія Св. Вмч. Юрія Переможця Української православної церкви (Православної церкви України) м. Одеса, Одеської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Грушицької В.В. про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання договору дарування недійсним, в якому просили:

- витребувати з незаконного володіння Релігійної організації парафія Св. Вмч. Юрія Переможця Української православної церкви (Православної церкви України) м. Одеса на користь позивачів об`єкти нерухомого майна: житлове літ. «В», гараж літ. «Б», сараї літ. «Д», «Г», сараї літ. «В1», котельна літ. «Л», зареєстрованих у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним договір дарування від 05.03.2002 року нежитлового приміщення площею 985,53 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між Одеською міською радою та Релігійною громадою парафії Св. Вмч. Георгія Побідоносця Української православної церкви Київського патріархату, посвідченого державним нотаріусом Третьої одеської нотаріальної контори Пучковою І.А. за реєстровим № 1-693;

- визнати незаконним та скасувати рішення Одеської міської ради від 28.12.2001 року № 3030-ХХІІІ «Про внесення змін до рішення Одеської міської ради від 15.10.2001р. № 2573-ХХІІІ «Про передачу об`єкту комунальної власності територіальної громади м. Одеси Українській православній церкві Київського патріархату (Георгія Побідоносця) міста Одеси» та рішення Одеської міської ради від 15.10.2001 № 2573-ХХІІІ «Про передачу об`єкту комунальної власності територіальної громади м. Одеси Українській православній церкві Київського патріархату (Георгія Побідоносця) міста Одеси».

В обґрунтування свого позову позивачізазначили, що 13.02.1974 року бабусі позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ОСОБА_5 державою надано законне право на проживання та користування службовим приміщенням загальною площею 24 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . З того часу ОСОБА_5 постійно проживала за цією адресою зі своє сім`єю у складі чоловіка та двох доньок. За час проживання у даній квартирі ОСОБА_5 за погодження із керівником навчального закладу де вона працювала двірником, біля квартири побудувала господарські споруди (гараж та сараї) для зберігання дров та вугілля, у зв`язку з обігрівом наданої квартири пічним опаленням. Так, згідно технічного паспорту від 26.12.1996 року, виготовлено КП «ОМБТІ та РОН» на замовлення позивачки ОСОБА_1 , до складу домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 входили наступні об`єкти нерухомості: літ «А» - житлова, 49.4 кв.м., літ. «Б» - гараж, літ «В» - сарай, літ. «Г» - навіс, літ. «Д» - сарай.

На підставі Розпорядження органу приватизації від 26.06.2014 року № 230692 проведено безоплатну приватизацію 2-х кімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . 26.06.2014 року було видано Свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого житлова квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності у рівних частках позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Рішенням Одеської міської ради від 15.01.2001 № 2673-ХХІІІ «Про безоплатну передачу об`єкту комунальної власності територіальної громади м. Одеси Українській православній церкві Київського патріархату (Георгія Побідоносця) міста Одеси» було прийнято передати в дар Українській православній церкві Київського патріархату (Георгія Побідоносця) міста Одеси двоповерхову будівлю, загальною площею 1400 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 ».

У подальшому, Ленінською районною адміністрацію Одеської міської ради було прийнято Розпорядження від 10.12.2001 року № 864 «Про розподіл домоволодіння по АДРЕСА_2 на три самостійних». Підставою для прийняття вказаного Розпорядження слугував проект розподілу домоволодіння по АДРЕСА_2 на 3 самостійних, виконаний інженером КП «ОМБТІ та РОН» Одеської міської ради Мірошиком В.С. Проте, при аналізі документів стало можливим встановити, що 13.12.2001 року КП «ОМБТІ та РОН» проводилася технічне інвентаризація об`єкта, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за наслідками проведення якої складено технічний паспорт 101-176-22л від 13.12.2001 року.

Однак, при проведенні технічної інвентаризації інженером КП «ОМБТІ та РОН» не було враховано той факт, що відповідно до технічного паспорта, виготовленого 26.12.1996 року у належному та законному користуванні позивачки ОСОБА_1 знаходилися приміщенні А жиле, Б гараж, В, Д, Г сараї. Крім того, інженером при проведенні технічної інвентаризації не враховано, що існуючі з 1974 року об`єкти, об`єднанні ним в один, мають різні поштові адреси, а саме: АДРЕСА_1 та адресу: АДРЕСА_1 .

На підставі незаконно зробленої технічної інвентаризації виконавчим комітетом Одеської міської ради було прийнято рішення від 13.12.2001 року № 847, на підставі якого видано Свідоцтво про право власності Одеської міської ради на нежилу будівлю та споруди від 04.02.2002 року № 017207, що складаються з нежилої будівлі літ. «А», загальною площею 985,53 кв.м., гаражі літ. «Б», сараїв літ. «В», «В1», «Д(Г)», котельної літ. «Л», розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

28.12.2001 року Одеською міською радою було прийнято рішення № 3030-ХХІІІ «Про внесення змін до рішення Одеської міської ради від 15.10.2001р. № 2573-ХХІІІ «Про передачу об`єкту комунальної власності територіальної громади м. Одеси Українській православній церкві Київського патріархату (Георгія Побідоносця) міста Одеси». Зокрема, п. 1 вказано рішення викладено у наступній редакції: «Передати в дар Українській православній церкві Київського патріархату (Георгія Побідоносця) міста Одеси двоповерхову будівлю, загальною площею 985,53 кв.м. та споруди, зазначенні у плані технічного паспорту під літерами «А», «Б», «В», «В1», «Д(Г)», «Л», розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ».

05.03.2002 року між Одеською міською радою та Українською православною церквою Київського патріархату Георгія Побідоносця місті Одеси, в особі гр. ОСОБА_6 протодіякона Голови Парафіяльної ради храму Святого Георгія Побідоносця, було укладено договір дарування, відповідно до якого Одеська міська рада подарувала, а Українська православна церква Київського патріархату Георгія Побідоносця прийняла у дар нежитлове приміщення, площею 985,53 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_1 . Вказаний договір було посвідчено державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Пучковою І.А. за реєстровим № 1-693. За умовами вказаного договору у користування «Обдарованого» надається нежитлове приміщення літери «А», гараж літ. «Б», сараї літ. «В», «В1», «Д(Г)», котельна літ. «Л». Державу реєстрацію вказаного Договору дарування було проведено тільки 01.02.2006 року.

06.05.2016 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Грушинською В.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 29523917, відповідно до якого у Державному реєстрі речових право за Релігійною громадою Парафія Св. Вмч. Георгія Побідоносця Української православної церкви Київського патріархату м. Одеса зареєстровано право власності на нежитлове приміщення літ. «А», загальною площею 985,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане рішення було прийнято на підставі дублікату договору дарування, посвідченого 05.03.2002 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою за р. № 1-693, серія та номер: 1-1457, виданий 25.05.2006 року, видавник: Третя Одеська державна нотаріальна контора.

Рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 06 травня 2025 року, з урахуванням ухвали від 09 травня 2025 року про виправлення описки, у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах яких діє адвокат Непомнящий О.В. звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій просять рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянти зазначають, що суд першої інстанції ухвалив рішення на основі неповного з`ясування всіх обставин справи та упереджено, із посиланням на доводи, які не є дійсними та з безпідставним залишенням поза увагою доводів, які були представлені суду першої інстанції у якості доказів під час судового розгляду справи в суді першої інстанції.

Апелянти вважають, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки діям органів місцевого самоврядування, які позбавили апелянтів у незаконний спосіб права на житло.

Також апелянти вважають, що судом не був взятий до уваги факт того, що реєстраційні дії були проведені з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Закону України «Про нотаріат».

У відзиві на апеляційну скаргу, Релігійна організація парафія Св. Вмч. Юрія Переможця Української православної церкви (Православної церкви України) м. Одеса, в інтересах якої діє адвокат Халдай І.В. просить залишити рішення суду без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів апеляційної скарги, які не можуть бути підставами для скасування рішення суду, яке ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

В судове засідання, призначене на 18 листопада 2025 року представник Одеської міської ради, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Грушицька В.В. не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 211, 212 зв.б., 215-216 т. 2).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання та які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , їх представника адвоката Непомнящого О.В., який також представляє інтереси ОСОБА_2 , пояснення адвоката Халдай І.В., який представляє інтереси Релігійної організації парафія Св. Вмч. Юрія Переможця Української православної церкви (Православної церкви України) м. Одеса, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що виконавчим комітетом Ленінської районної Ради депутатів трудящих 13.02.1974 року бабусі позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ОСОБА_5 було видано Посвідчення № 1279 на право заняття службової житлової площі, загальною площею 24 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 у складі сім`ї чоловіка, сина та двох доньок (а.с. 30 т. 1).

З позовної заяви вбачається, що з часу видачі Посвідчення № НОМЕР_1 ОСОБА_5 постійно проживала за цією адресою зі своє сім`єю у складі чоловіка та двох доньок. За час проживання у даній квартирі ОСОБА_5 за погодженням із керівником навчального закладу де вона працювала двірником, біля квартири побудувала господарські споруди (гараж та сараї) для зберігання дров та вугілля, у зв`язку з обігрівом наданої квартири пічним опаленням.

Згідно технічного паспорту від 26.12.1996 року, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» на замовлення позивачки ОСОБА_1 , до складу домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 входили наступні об`єкти нерухомості: літ «А» - житлова, 49,4 кв.м., літ. «Б» - гараж, літ «В» - сарай, літ. «Г» - навіс, літ. «Д» - сарай (а.с. 47-48 т. 1).

На підставі Розпорядження органу приватизації від 26.06.2014 року № 230692 проведено безоплатну приватизацію 2-х кімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 49 т. 1).

26.06.2014 року було видано Свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого житлова квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності у рівних частках позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с. 50 т. 1).

Також судом встановлено, що рішенням Одеської міської ради від 15.10.2001 року № 2673-ХХІІІ «Про безоплатну передачу об`єкту комунальної власності територіальної громади м. Одеси Українській православній церкві Київського патріархату (Георгія Побідоносця) міста Одеси» було прийнято передати в дар Українській православній церкві Київського патріархату (Георгія Побідоносця) міста Одеси двоповерхову будівлю, загальною площею 1400 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 » (а.с. 34 т. 1).

У подальшому, Ленінською районною адміністрацію Одеської міської ради було прийнято Розпорядження від 10.12.2001 року № 864 «Про розподіл домоволодіння по АДРЕСА_2 на три самостійних» (а.с. 36 т. 1).

Підставою для прийняття вказаного Розпорядження слугував проект розподілу домоволодіння по АДРЕСА_2 на 3 самостійних, виконаний інженером КП «ОМБТІ та РОН» Одеської міської ради Мірошиком В.С.

13.12.2001 року КП «ОМБТІ та РОН» проводилася технічна інвентаризація об`єкта, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за наслідками проведення якої складено технічний паспорт 101-176-22л від 13.12.2001 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачі вказували на те, що при проведенні технічної інвентаризації інженером КП «ОМБТІ та РОН» не був врахований той факт, що відповідно до технічного паспорта, виготовленого 26.12.1996 року у належному та законному користуванні позивачки ОСОБА_1 знаходилися приміщенні А жиле, Б гараж, В, Д, Г сараї.

Виконавчим комітетом Одеської міської ради було прийнято рішення від 13.12.2001 року № 847, на підставі якого видано Свідоцтво про право власності Одеської міської ради на нежилу будівлю та споруди від 04.02.2002 року № 017207, що складаються з нежилої будівлі літ. «А», загальною площею 985,53 кв.м., гаражі літ. «Б», сараїв літ. «В», «В1», «Д(Г)», котельної літ. «Л», розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 42 т. 1).

28.12.2001 року Одеською міською радою було прийнято рішення № 3030-ХХІІІ «Про внесення змін до рішення Одеської міської ради від 15.10.2001р. № 2573-ХХІІІ «Про передачу об`єкту комунальної власності територіальної громади м. Одеси Українській православній церкві Київського патріархату (Георгія Побідоносця) міста Одеси» (а.с. 43 т. 1).

Зокрема, п. 1 вказано рішення викладено у наступній редакції: «Передати в дар Українській православній церкві Київського патріархату (Георгія Побідоносця) міста Одеси двоповерхову будівлю, загальною площею 985,53 кв.м. та споруди, зазначенні у плані технічного паспорту під літерами «А», «Б», «В», «В1», «Д(Г)», «Л», розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ».

05.03.2002 року між Одеською міською радою та Українською православною церквою Київського патріархіту Георгія Побідоносця місті Одеси, в особі гр. ОСОБА_6 протодіякона Голови Парафіяльної ради храму Святого Георгія Побідоносця, було укладено договір дарування, відповідно до якого Одеська міська рада подарувала, а Українська православна церква Київського патріархіту Георгія Побідоносця прийняла у дар нежитлове приміщення, площею 985,53 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_1 . Вказаний договір було посвідчено державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Пучковою І.А. за реєстровим № 1-693. За умовами вказаного договору у користування «Обдарованого» надається нежитлове приміщення літери «А», гараж літ. «Б», сараї літ. «В», «В1», «Д(Г)», котельна літ. «Л» (а.с. 44 т. 1).

06.05.2016 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Грушинською В.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 29523917, відповідно до якого у Державному реєстрі речових прав за Релігійною громадою Парафія Св. Вмч. Георгія Побідоносця Української православної церкви Київського патріархату м. Одеса зареєстровано право власності на нежитлове приміщення літ. «А», загальною площею 985,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане рішення було прийнято на підставі дублікату договору дарування, посвідченого 05.03.2002 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою за р. № 1-693, серія та номер: 1-1457, виданий 25.05.2006, видавник: Третя Одеська державна нотаріальна контора.

Вказана обставина підтверджується наявною у матеріалах справи копією Інформаційної Довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 337888511 від 04.07.2023 (а.с. 54-56 т. 1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції виходив із безпідставності та необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з наступних підстав.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 15 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.

У разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки та перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові.

Судом вірно зазначено, що первісній правовій оцінці судом по даній справі підлягає не відповідність оскаржуваного рішення Одеської міської ради від 28.12.2001 № 3030-ХХІІІ, рішення Одеської міської ради від 15.10.2001 року № 2573-ХХІІІ та договору дарування від 05.03.2002 року положенням чинного законодавства, а наявність порушених прав та законних інтересів позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наведеними документами.

Судом вірно зазначено, що можливе право власності позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про яке вони зазначають, на об`єкти нерухомого майна, у будь-якому випадку є похідним від прав бабусі позивачів ОСОБА_5 , якою було побудовано гараж та сараї.

Із обставин, викладених у позовній заяві та пояснень, наданих позивачкою ОСОБА_3 в судовому засіданні вбачається, що за час проживання у службовій квартирі ОСОБА_5 за погодження із керівником навчального закладу де вона працювала двірником, біля квартири побудувала господарські споруди (гараж та сараї) для зберігання дров та вугілля, у зв`язку з обігрівом наданої квартири пічним опаленням.

Сторона позивача в судовому засіданні посилалася на Довідку № 29 від 05.09.1977 року, як на належний доказ підтвердження законності будівництва.

Так, із наявної в матеріалах справи вказаної Довідки № 29 від 05.09.1977 року, виданої директором школи № 98 вбачається, що така довідка надана ОСОБА_5 в підтвердження того, що вона дійсно на шкільній території побудувала гараж для особистого користування (а.с. 32 т. 1).

Із наявних в матеріалах справи розписок ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вбачається, що ОСОБА_5 разом із сином ОСОБА_9 побудували гараж та сарай для особистого користування за адресою: АДРЕСА_1 до 1980 року.

Відповідно до ст. 415 ЦК України землекористувач має право власності на будівлі (споруди), споруджені на земельній ділянці, переданій йому для забудови.

Судом вірно зазначено, що доказів про прийняття рішення щодо відведення земельної ділянки уповноваженим органом ОСОБА_5 для будівництва об`єктів нерухомого майна та надання дозволу для здійснення такого будівництва до суду надано не було.

Стосовно технічного паспорту від 26.12.1996 року, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» на замовлення позивачки ОСОБА_1 , за яким до складу домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 увійшли наступні об`єкти нерухомості: літ «А» - житлова, 49,4 кв.м., літ. «Б» - гараж, літ «В» - сарай, літ. «Г» - навіс, літ. «Д» - сарай, як підстави наявного права власності, судом зазначено, що технічний паспорт це документ, який має виключно довідкову інформацію про фактичний стан нерухомості, а саме: про площі, поверховості, дату побудови, капремонту, товщину стін, технічні характеристики покрівлі та фундаменту.

Судом вірно зазначено, що сам по собі, технічний паспорт не є правовстановлюючим документом, який посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна та не може бути єдиною підставою виникнення права власності на об`єкт нерухомого майна без наявності первинних документів, які взагалі підтверджують виникнення у особи такого права, зокрема, дозволу на відведення земельної ділянки для будівництва, надання відповідного дозволу на право виконання будівельних робіт та належно затвердженого проекту будівництва.

За приписами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що збудовані ОСОБА_5 об`єкти нерухомого майна у виді гаражу та сараїв, які на думку позивачів належать їм на праві приватної власності, є самочинним будівництвом, оскільки такі були побудовані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, без відповідного дозволу на право виконувати будівельні роботи та належно затвердженого проекту, а наявні у матеріалах справи Довідка № 29 від 05.09.1977 року та розписки вказаних вище громадян, всупереч твердженням сторони позивача, не є належними доказами, які б підтверджують законність будівництва та виникнення у позивачів права власності на спірні об`єкти нерухомого майна.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ненаданням до суду належних доказів щодо порушених прав позивачів.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

При цьому, суд першої інстанції при застосуванні норм права до вказаних правовідносин вірно врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах яких діє адвокат Непомнящий О.В. про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення на основі неповного з`ясування всіх обставин справи та упереджено, із посиланням на доводи, які не є дійсними та з безпідставним залишенням поза увагою доводів, які були представлені суду першої інстанції у якості доказів під час судового розгляду справи в суді першої інстанції, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки у відповідності до встановлених судом обставин, за наявними в матеріалах справи доказами судом не встановлені будь-які порушення прав позивачів.

Доводи про те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки діям органів місцевого самоврядування, які позбавили апелянтів у незаконний спосіб права на житло, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки із встановлених обставин вбачається, що збудовані ОСОБА_5 об`єкти нерухомого майна у виді гаражу та сараїв, є самочинним будівництвом, так як доказів протилежного позивачі до суду не надали.

Доводи про те, що судом не був взятий до уваги факт того, що реєстраційні дії були проведені з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Закону України «Про нотаріат», колегія суддів вважає необґрунтованими за відсутністю доказів щодо незаконності прийнятих рішень, на підставі яких були проведені реєстраційні дії.

Колегія суддів вважає, що на момент розгляду справи, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянтів із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах яких діє адвокат Непомнящий Олександр Володимирович залишити без задоволення.

Рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 06 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 27 листопада 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Р.Д. Громік

______________________________________ М.М. Драгомерецький