ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 753/2485/22

провадження № 61-13595св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року у складі судді Колесника О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року у складі колегії суддів:

Поліщук Н. В., Мережко М. В., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частку квартири

в порядку поділу майна подружжя, зобов`язання не чинити перешкоди

у користуванні квартирою, вселення в 1/2 частку квартири, виділення

у користування кімнати в жилому приміщенні.

Позов мотивовано тим, що в період з 06 серпня 1988 року до 22 січня 1998 року сторони перебували у шлюбі.

У 1994 році сторони отримали ордер на квартиру в будинку житлово-будівельного кооперативу «Ізумруд-3», яка складається з трьох кімнат, за адресою: АДРЕСА_1 , на сім`ю з чотирьох осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і спільних синів ОСОБА_4 і ОСОБА_5

17 січня 1996 року видано довідку, яка свідчить про повністю внесений пайовий внесок в будинку ЖБК «Ізумруд» за квартиру АДРЕСА_2 .

Позивач вказував, що квартира придбана під час їх перебування в шлюбі, і хоча членом ЖБК «Ізумруд-3» була відповідачка, паєнакопичення в ЖБК та отримана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу в рівних частках, по 1/2 кожному співвласнику.

ОСОБА_1 зазначав, що у 2020 році йому стало відомо про те, що ОСОБА_2 без його згоди зареєструвала на себе право власності на всю квартиру.

Окрім цього, позивач вказував, що згоди на проживання у квартирі відповідач йому не надає.

ОСОБА_1 просив визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя; здійснити поділ квартири шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 ; зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди у користуванні власністю,

а саме 1/2 часткою квартири АДРЕСА_2 ; вселити його

в 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , надавши йому

в користування найменшу кімнату в квартирі, площею 12 кв. м, а місця загального користування (коридор, кухню та санвузол) залишити в спільному користуванні позивача та відповідачки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року

в задоволенні позову відмовлено.

Відмовивши в задоволенні позову, суд вказав, що 17 січня 1996 року

ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру, тобто в період шлюбу сторін у справі, але рішенням Харківського районного суду м. Києва від

24 червня 1998 року розділено спільно нажите майно подружжя шляхом виділення у власність ОСОБА_2 всієї спірної квартири, а ОСОБА_1 виселено з квартири. Суд вказав, що оскільки позовна вимога позивача ОСОБА_1 про виділення у користування кімнати в жилому приміщенні спірної квартири є похідною від перших чотирьох вимог, в задоволенні яких відмовлено в повному обсязі, тому не підлягає задоволенню і остання позовна вимога. При цьому суд першої інстанції керувався, зокрема, нормами ЦК України, а також СК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції постанови апеляційного суду.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 липня

2023 року залишено без змін.

Змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції правильно зробив висновок про відмову

в позові, проте помилково вказав на норми матеріального права, які не підлягають застосуванню.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

07 жовтня 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, з урахуванням уточненої редакції, просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року

й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що в матеріалах справи немає жодного документа, який надавав би відповідачу право на все майно без його належного поділу в рівних частинах між колишнім подружжям. Вказує, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, є спільним, а частки в разі поділу цього майна

є рівними. Ця позиція є сталою згідно з практикою Верховного Суду. Звертає увагу на те, що рішення Харківського районного суду м. Києва від 24 червня 1998 року не існує, поділу майна між подружжям в 1998 році не було.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 лютого

2020 року у справі № 725/1776/18, від 06 лютого 2018 року у справі

№ 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц,

від 04 березня 2020 року у справі № 761/22696/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2025 року представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_3 поновлено строк на касаційне оскарження рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року. Відкрито касаційне провадження

у справі та витребувано її матеріали з Дарницького районного суду м. Києва.

11 березня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 1988 до 1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а. с. 11).

17 березня 1994 року виконавчий комітет Київської міської ради народних депутатів видав ОСОБА_2 ордер № 101348 на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу «Ізумруд-3» (далі - ЖБК «Ізумруд-3») на родину з чотирьох осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (чоловік), ОСОБА_4 (син) і ОСОБА_5 (син) (а. с. 6, 39).

Згідно з довідкою ЖБК «Ізумруд-3» від 16 липня 1998 року № 34 на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від

10 лютого 1992 року № 125 ОСОБА_2 прийнята в члени ЖБК «Ізумруд-3». ОСОБА_2 є власником кооперативної квартири АДРЕСА_4 , яка складається з трьох окремих житлових кімнат, сума пайового внеску за квартиру в розмірі

68 530 000,00 карбованців сплачена в повному обсязі 17 січня 1996 року

(а. с. 40).

07 грудня 1998 року Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі відповідного наказу видало

ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на квартиру, згідно з яким квартира АДРЕСА_2 на праві приватної власності належить їй (а. с. 41).

29 квітня 1998 року постановою Харківського районного суду м. Києва стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей

ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в розмірі 1/3 частини з усіх його доходів щомісяця з 10 жовтня 1997 року до досягнення ними повноліття (а. с. 42).

Рішенням Харківського районного суду м. Києва від 24 червня 1998 року поділено спільно нажите майно подружжя шляхом виділення ОСОБА_2

у власність квартири АДРЕСА_2 в порядку поділу майна подружжя шляхом переведення на неї особового рахунку. Виселено ОСОБА_1 із спірної квартири (а. с. 43).

Згідно з даними поквартирної картки та листа ЖБК «Ізумруд-3» ОСОБА_1 знято з реєстраційного обліку (виписано) із квартири АДРЕСА_2 згідно з рішенням Харківського районного суду м. Києва від 24 червня

1998 року (а. с. 47-48).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 лютого 2020 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 серпня

2020 року, у справі № 753/6831/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про встановлення факту майнового права, визнання права власності на частку квартири, визнання свідоцтва про право власності недійсним у задоволенні позову відмовлено (а. с. 50-53).

Постановою Верховного Суду від 30 березня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року залишено без змін.

Верховний Суд у своїй постанові вказав: «При цьому суди врахували, що до позовної заяви позивач додав копію вступної та резолютивної частини рішення Харківського районного суду м. Києва від 24 червня 1998 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, яким було розділено спільне майно подружжя та виділено у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 , переведено на неї особовий рахунок, виселено ОСОБА_1 із цієї квартири».

Крім того, в межах розгляду справи № 753/6831/19 ОСОБА_1 подав заяву про визнання позову, зі змісту якої відомо, що позивач повідомляв суд про те, що в 1998 році розглядалась цивільна справа між ним і ОСОБА_2 , в тому числі й про поділ майна (а. с. 49).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 жовтня 2022 року

у справі № 753/26543/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 ,

ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення, позов задоволено частково. Виселено ОСОБА_6 із квартири

АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення. У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, відмовлено.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві положення» СК України зазначений Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Отже, у спірних правовідносинах, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Подібним чином питання спільної власності подружжя регулює і чинний СК України.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного

з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України.

Відповідно до статті 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Вказані норми, що діяли на час набуття у власність спірної квартири, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка

є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Системний аналіз змісту наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17-ц (провадження

№ 14-325цс18).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення наведених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що рішенням Харківського районного суду м. Києва від 24 червня 1998 року розділено спільно нажите майно подружжя шляхом виділення у власність ОСОБА_2 всієї спірної квартири, а ОСОБА_1 виселено з квартири, тобто між сторонами вже було вирішено спір щодо квартири, яка є предметом спору у цій справі, зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Аргументи заявника про те, що рішення Харківського районного суду м. Києва від 24 червня 1998 року є підробленим є безпідставними, оскільки належних

і допустимих доказів своїх тверджень заявник не надав, а відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Самі по собі дані довідок Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 року та Дніпровського районного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року щодо відсутності вказаної справи у алфавітних показниках за 1998-1999 роки,

а також факт звернення у квітні 2023 року ОСОБА_1 до Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві не

є підтвердженням підробки судового рішення.

Крім того, у справі № 753/6831/19 ОСОБА_1 вказував про те, що в 1998 році розглядалась цивільна справа між ним і ОСОБА_2 , в тому числі й про поділ майна, що свідчить про його обізнаність про наявність рішення Харківського районного суду м. Києва від 24 червня 1998 року.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених

у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, арішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 липня

2023 року в незміненій його частині та постанови Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року

в незміненій його частині та постанову Київського апеляційного суду від

11 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська