Дата документу 26.11.2025Справа № 554/8410/23
Провадження № 6/554/168/2025
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2025 р. м. Полтава

Шевченківський районний суд міста Полтави у складі:

головуючого судді - Материнко М.О.,

за участю секретаря судового засідання - Кашуби В.А.,

представника заявника - ОСОБА_1 ,

представника Полтавської міської ради - Вусик М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_2 до Полтавської міської ради, Комунального підприємства «Декоративні культури» Полтавської міської ради, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради, Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру виконавчого комітету Полтавської міської ради, Комунального підприємства « Полтавська міська шляхово-експлуатаційна дільниця» Полтавської міської ради про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні судді Октябрського районного суду м. Полтави Андрієнко Г.В. перебувала вищевказана цивільна справа. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави Андрієнко Г.В. від 27 вересня 2023 року відкрито провадження у справі.

Згідно розпорядження про здійснення повторного автоматизованого розподілу справи, цивільна справа та була розподілена на суддю Материнко М.О.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 22.05.2024 року було прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Полтавської міської ради, Комунального підприємства «Декоративні культури» Полтавської міської ради, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради, Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру виконавчого комітету Полтавської міської ради, Комунального підприємства « Полтавська міська шляхово-експлуатаційна дільниця» Полтавської міської ради про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Полтави від 30.12.2024 року по справі № 554/8410/23, позов ОСОБА_2 до Полтавської міської ради, Комунального підприємства «Декоративні культури» Полтавської міської ради, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради, Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру виконавчого комітету Полтавської міської ради, Комунального підприємства «Полтавська міська шляхово-експлуатаційна дільниця» Полтавської міської ради про відшкодування шкоди- задоволено частково.

Вирішено стягнути з Полтавської міської ради на користь ОСОБА_2 - 155 610, 24 грн., що складається з матеріальних збитків у розмірі 100 036,64 грн, судових витрат у розмірі 4 500,00 грн., моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. Стягнути з Полтавської міської ради () на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 5 573,60 грн.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Декоративні культури» Полтавської міської ради, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради, Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру виконавчого комітету Полтавської міської ради, Комунального підприємства «Полтавська міська шляхово-експлуатаційна дільниця» Полтавської міської ради про відшкодування шкоди-відмовлено.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 20 червня 2025 року Апеляційну скаргу Полтавської міської ради задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 30 грудня 2024 року по справі № 554/8410/23 змінено, зменшено розмір моральної шкоди з 50000 грн. до 10000 грн. Здійснено перерозподіл судових витрат. Стягнуто з Полтавської міської ради на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 5 573,60 грн.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 30 грудня 2024 року по справі № 554/8410/23 залишено без змін.

Так, згідно рішення суду з Полтавської міської ради () на користь ОСОБА_2 стягнуто матеріальні збитки у розмірі 100 036,64 грн, судових витрат у розмірі 5 573,60 грн., моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

На виконання даного рішення, 24.07.2025 року позивачу ОСОБА_2 , у зв`язку з набранням рішення законної сили були видані виконавчі листи по даній справі.

У зв`язку з цим, 28.07.2025 року на адресу Управління Державної казначейської служби України у м. Полтаві Полтавської області позивачем було направлено дві заяви про виконання рішення про стягнення коштів з додатками від 01.08.2025 року з проханням прийняти заяви ОСОБА_2 з додатками до розгляду, зареєструвати її у відповідному журналі й належним чином повідомити про результати розгляду заяв.

31.07.2025 року від Управління Державної казначейської служби України у м. Полтаві Полтавської області на адресу позивача надійшла відповідь № 02-23-10/657 від 30.07.2025 року, в якій зазначено, що відповідно до пункту 2 Порядку, боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків зі спеціальним режимом використання.

Виконавчим листом Шевченківського районного суду міста Полтави по справі № 554/8410/23 виданого 17 липня 2025 року боржником визначено Полтавську міську раду. Однак, відповідно до Єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів, Полтавська міська рада не обслуговується в управлінні Державної казначейської служби України у м. Полтаві Полтавської області як клієнт та не має відкритих в управлінні рахунків.

З огляду на це, 01.08.2025 року позивачем на адресу Державної казначейської служби України було направлено дві заяви про виконання рішення про стягнення коштів від 01.08.2025 року з аналогічним проханням, а саме прийняти заяви ОСОБА_2 з додатками до розгляду, зареєструвати їх у відповідному журналі й належним чином повідомити про результати розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, на адресу стягувача ОСОБА_2 надійшла відповідь Державної казначейської служби України вих.№ 5-11/17136 від 06.08.2025 року зі змісту якої вбачається, що Полтавська міська рада () відповідно до Єдиного реєстру розпорядників та одержувачів бюджетних коштів не обслуговується та не має відкритих рахунків в Казначействі, тому у Казначейства відсутні правові підстави для вжиття заходів передбачених пунктами 25-32 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845.

Враховуючи це, 19.08.2025 року позивачем заяви про виконання рішення про стягнення коштів від 19.08.2025 року (з оригіналами виконавчих листів) були скеровані до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтава Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Однак, відповідно до відповіді № 85445 від 29.08.2025 року отриманої від вищезазначеного відділу, документи підлягають пред`явленню до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

З огляду на вищевикладене, 23.09.2025 року позивачем на адресу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було направлено дві заяви Шевченківського районного суду міста Полтави від 17.07.2025 року № 554/8410/23 про стягнення з Полтавської міської ради () на користь ОСОБА_2 (Паспорт серії НОМЕР_1 виданий 21.04. 2005 року Київським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області; ІНП НОМЕР_2 ) матеріальних збитків у розмірі 100 036,64 грн. та моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. та Виконавчий лист Шевченківського районного суду міста Полтави від 17.07.2025 року № 554/8410/23 про стягнення з Полтавської міської ради () на користь ОСОБА_2 (Паспорт серії НОМЕР_1 виданий 21.04. 2005 року Київським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області; ІНП НОМЕР_2 ) судових витрат у розмірі 5 573,60 грн.

Відкрити виконавче провадження та здійснити усі необхідні виконавчі дії щодо примусового виконання рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 17.07.2025 року № 554/8410/23 про стягнення з Полтавської міської ради () на користь ОСОБА_2 (Паспорт серії НОМЕР_1 виданий 21.04. 2005 року Київським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області; ІНП НОМЕР_2 ) матеріальних збитків у розмірі 100 036,64 грн. та моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

Відкрити виконавче провадження та здійснити усі необхідні виконавчі дії щодо примусового виконання рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 17.07.2025 року № 554/8410/23 про стягнення з Полтавської міської ради () на користь ОСОБА_2 (Паспорт серії НОМЕР_1 виданий 21.04. 2005 року Київським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області; ІНП НОМЕР_2 ) судових витрат у розмірі 5 573,60 грн.

15.10.2025 року на адресу позивача (стягувача) ОСОБА_2 від Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшло повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 30.09.2025 року у зв`язку з тим, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу повинен звертатися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені ЗУ «Про виконавче провадження» , із заявою про виконання рішення суду.

Однак, ОСОБА_2 вже до цього звертався до Державної казначейської служби України з відповідними заявами, однак, як зазначалося вище, вищевказані виконавчі листи було повернуті без виконання, у зв`язку з тим, що Полтавська міська рада () відповідно до Єдиного реєстру розпорядників та одержувачів бюджетних коштів не обслуговується та не має відкритих рахунків в Казначействі.

З наведеного Заявник підсумовує, що юридична особа «Полтавська міська рада» (код за ) не є розпорядником бюджетних коштів та будь-яких рахунків, відкритих в органах казначейської служби та банківських установах, не має. Згідно інформації розміщеної на офіційному сайті Полтавської міської ради, головним розпорядником коштів бюджету Полтавської міської ради є Виконавчий комітет Полтавської міської ради () Для виконання повноважень, покладених на виконавчий комітет, та обліку коштів загального і спеціального фондів бюджету виконавчому комітету в Державній казначейській службі України повинно бути відкрито реєстраційні та спеціальні рахунки.

Вказані обставини, на думку Заявника, є такими, що дають підстави до заміни сторони у виконавчому документі до відкриття виконавчого провадження.

Представник заявника Ігнатенко О.О. в судовому засіданні підтримала заяву, прохала задовольнити.

Представник Полтавської міської ради Вусик М.Ю. прохав відмовити в задоволенні заяви.

На адресу суду, від відповідача Полтавської міської ради надійшли заперечення на заяву про зміну способу та порядку виконання судового рішення. В своїх запереченнях представник Полтавської міської ради зазначає, що, з огляду на норми Закону України Про місцеве самоврядування в України, БК України та зміст заяви, заявник справедливо зазначив, що Виконавчий комітет Полтавської міської ради є виконавчим органом, який належить до системи органів місцевого самоврядування Полтавської міської територіальної громади та є головним розпорядником бюджетних коштів. Разом з тим, зазначеним критеріям відповідають і інші виконавчі органи, що відносяться до системи органів місцевого самоврядування Полтавської міської територіальної громади, зокрема, тих, що є учасниками відповідної справи.

Зауважує на тому, що суд визнав Полтавську міську раду належним відповідачем у справі № 554/8410/23, виходячи із правового висновку, що відображений у постанові Верховного Суду від 04.09.2019, у справі № 200/22129/16-ц - Полтавська міська рада є зареєстрованою юридичною особою, на неї покладено зобов`язання з відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

В той же час, на переконання представника відповідача заявник просить перекласти встановлену судом відповідальність Полтавської міської ради на виконавчий орган ради, що діє за принципами правової, організаційної та матеріально-фінансової самостійності в межах власних повноважень, при реалізації яких не порушувалось чи оспорювалось право позивача. Посилається на те, що в межах системи органів місцевого самоврядування Полтавської міської територіальної громади функціонують декілька виконавчих органів та головних розпорядників міського бюджету, що, зокрема, приймали участь у справі в якості відповідача, як учасник спору. З огляду на вищезазначене, не вбачає підстав для задоволення заяви заявника та просить відмовити у заявлених вимогах.

Ознайомившись з доводами покладеними в основу заяви про зміну способу та порядку виконання судового рішення, запереченнями на заяву, вислухавши пояснення представника позивача та представників відповідачів, беручи до уваги всі наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного:

Частиною 2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Як зазначено Конституційним Судом України у рішенні від 13.12.2012р. №18-рп/2012, виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

З огляду на те, що виконання рішення суду є невід`ємною стадією процесу правосуддя, то і заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження», який регулює умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч.1 ст.10 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Пунктом 12 ч.1 ст.2 Бюджетного кодексу України визначено, що бюджетні установи - органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.

З огляду на вищенаведені норми законодавства та наявні докази, Полтавська міська рада є органом місцевого самоврядування бюджетною установою, яка повністю утримуються за рахунок місцевого бюджету.

З наявних в матеріалах справи доказів, суд приходить до висновку про наявність обставин, що істотно ускладнюють виконання судового рішення та навіть роблять його неможливим у спосіб та порядку, що визначені рішенням суду від 30 грудня 2024 року по справі № 554/8410/23, відповідно до якого, суд вирішив стягнути з Полтавської міської ради на користь ОСОБА_2 матеріальні збитки у розмірі 100 036,64 грн, судових витрат у розмірі 5 573,60 грн., моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

Полтавська міська рада не перебуває на розрахунковому касовому обслуговуванні та не має відкритих рахунків в ГУ ДКС України у Полтавській області, а також немає відкритих банківських рахунків, а відтак виконати рішення суду у даній справі шляхом стягнення грошових коштів з Полтавської міської ради не вбачається можливим. Рішення суду у даній справі можливо виконати лише через Виконавчий комітет Полтавської міської ради, який є виконавчим органом Полтавської міської ради та має перебувати в Казначействі на обслуговуванні.

Статтею 1 Закону України Про місцеве самоврядування в України визначено, що виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

Тобто, Виконавчий комітет Полтавської міської ради це орган, який утворює міська рада для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах визначених Законом України Про місцеве самоврядування в Україні та іншими законами.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.11 Закону України Про місцеве самоврядування в України виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Відповідно до п.4 ст.28 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, здійснення в установленому порядку фінансування видатків з місцевого бюджету.

Статтею 64 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні встановлено, що сільські, селищні, міські, районні в містах (у разі їх створення) ради та їх виконавчі органи самостійно розпоряджаються коштами відповідних місцевих бюджетів, визначають напрями їх використання.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.22 Бюджетного кодексу України головними розпорядниками бюджетних коштів за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, - місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників.

Зі змісту наведених норм законодавства вбачається, що Виконавчий комітет Полтавської міської ради є виконавчим органом, який належить до структури Полтавської міської ради та є головним розпорядником бюджетних коштів.

Згідно відповіді Державної казначейської служби України вих. № 14-06-06/23022 від 17.10.2025 року «Відповідно до інформації з бази даних Єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів (далі Єдиний реєстр), що формується згідно з Порядком формування Єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 22.12.2011 № 1691, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12.01.2012 за № 33/20346, станом на 17.10.2025 юридична особа «Виконавчий комітет Полтавської міської ради» зареєстрована в Єдиному реєстрі, як розпорядник бюджетних коштів, та має відкриті на балансі Казначейства бюджетні та небюджетні рахунки.

Отже, враховуючи всі вжиті заходи, багаторазові звернення до органів Казначейства та виконавчої служби, виконання судового рішення залишається неможливим через відсутність відкритих рахунків у боржника Полтавської міської ради, тому позивач (стягувач) ОСОБА_2 змушений був звернутися до суду із даною заявою про зміні способу виконання судового рішення, з метою забезпечення реального захисту своїх прав та інтересів, гарантованих судовим рішенням і доводи покладені в основу даної заяви, є законними та обгрунтованими.

Згідно з ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання всіма посадовими особами на всій території України, а, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади і їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно ст.1 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду), та особливості їх виконання. Терміни в цьому Законі вживаються у значенні, наведеному в Бюджетному кодексі України і Законі України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст.ст.2,3 Закону, держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа). Примусова реалізація майна юридичних осіб - відчуження об`єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, з використанням яких юридичні особи провадять виробничу діяльність, а також акцій (часток, паїв), що належать державі та передані до їх статутного фонду.

Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.

Згідно із частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Частиною 1 ст. 431 ЦПК України передбачено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України №5-рп/2013 від 26.06.2013 у справі №1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).

Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (рішення від 7 червня 2005 року у справі Фуклев проти України, заява № 71186/01, п. 84).

Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п.1 ст. 6 Конвенції.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №2-р(ІІ)/2019 від 15.05.2019 у справі №3-368/2018(5259/18) Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.

Також, у вищевказаному рішенні Конституційний Суд України наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Частиною 1 статті 435 ЦПК України встановлено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Відповідно до частини 3, 4 статті 435 ЦПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Як зміну способу і порядку виконання судового рішення розуміють застосування судом нових заходів щодо його реалізації у зв`язку з неможливістю його виконання раніше визначеним способом і порядком. При цьому зміна способу виконання не повинна змінювати (зачіпати) суті самого судового рішення.

Процесуальна можливість встановити чи змінити спосіб або порядок виконання судового рішення не передбачає зміну судового рішення по суті, обрання нового способу захисту порушеного права, а полягає лише у вирішенні питання про вжиття нових заходів для належного виконання рішення та захисту порушеного права у визначений раніше спосіб.

У разі необхідності встановлення або зміни способу або порядку виконання слід враховувати, що для зміни способу або порядку виконання судового рішення повинні існувати обставини, що істотно ускладнюють належне виконання рішення або роблять його неможливим, а також на виконання вимог процесуального законодавства потрібно надати суду належні та допустимі докази на підтвердження вищевказаних обставин як підстави для задоволення судом відповідної заяви.

Поняття спосіб і порядок виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке реалізується у виконавчому провадженні. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого приписами чинного законодавства.

Ключовим моментом для вирішення питання щодо зміни способу та порядку виконання рішення суду є саме встановлення обставин, що істотно ускладнюють належне виконання рішення або роблять його виконання неможливим.

Частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Спосіб виконання рішення визначається на підставі передбачених статтею 16 Цивільного кодексу України способів захисту цивільних прав.

Отже, під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у раніше встановлений спосіб. Зокрема, зміна способу виконання рішення можлива шляхом видозмінення зазначеної у рішенні форми виконання (грошової чи майнової), тобто за відсутності у боржника присудженого позивачеві майна в натурі або грошових коштів, достатніх для покриття заборгованості.

Зміна способу та порядку виконання рішення є однією з процесуальних гарантій захисту та відновлення захищених судом прав та інтересів фізичних і юридичних осіб. Зі змісту та призначення інституту зміни способу виконання рішення, ухвали, постанови, вбачається, що він є ефективним процесуальним засобом на гарантування виконання рішення (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2015 №11-рп/2012).

Відтак, зміна способу або порядку виконання рішення, здійснюється судом в порядку, визначеному статтею 435 ЦПК України, не є прийняттям нового рішення, яке підлягає окремому виконанню, але означає прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб встановлений у рішенні та припинення здійснення тих заходів, які були визначені рішенням та здійснення їх у спосіб, встановлений ухвалою, винесеною відповідно до норм процесуального права. Отже, така ухвала є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання судового рішення та спрямована на забезпечення повного виконання рішення суду і відповідного виконавчого листа.

Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого статтею 16 Цивільного кодексу України. Для зміни способу виконання судового рішення необхідним є з`ясування питання чи не призведе така зміна способу виконання до зміни первісно обраного позивачем способу захисту своїх прав та інтересів, оскільки змінюючи спосіб виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 713/1062/17 та постанові Верховного Суду України від 25.11.2015 року у справі № 6-1829цс15.

Таким чином, в основу судового акту про зміну способу і порядку виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють чи роблять неможливим його виконання.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», у виконавчому документі зазначаються резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Суд звертає увагу, що необхідною та обов`язковою умовою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є факт існування обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим.

Підставою для зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим судом способом. Проте, вирішуючи питання про зміну способу і порядку виконання рішення, суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відтак, спосіб і порядок виконання рішення суду передбачають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій. Під зміною способу і порядку виконання судового рішення розуміють застосування судом нових заходів щодо його реалізації у зв`язку з неможливістю виконання цього рішення раніше визначеними способом і порядком. При цьому зміна способу чи порядку виконання рішення суду не має змінювати суті самого судового рішення.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Органи та установи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, не є органами примусового виконання.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (зі змінами) (далі - Порядок № 845).

Відповідно до п. 2 Порядку № 845 у цьому Порядку терміни вживаються в такому значенні:

безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів;

боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання;

виконавчі документи - оформлені в установленому порядку виконавчі листи судів та накази господарських судів, видані на виконання рішень про стягнення коштів, а також інші документи, визначені Законом України «Про виконавче провадження»;

стягувачі - фізичні та юридичні особи, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів, державні органи (посадові особи) за рішеннями про стягнення коштів в дохід держави.

Відповідно до п. 3 Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Відповідно до п. 4 Порядку № 845 органи Казначейства:

1) забезпечують у випадках, передбачених цим Порядком, зберігання виконавчих документів та ведення їх обліку. Після виконання у повному обсязі виконавчого документа суду або іншого органу (посадової особи) такий документ повертається до суду або іншого органу (посадової особи), який його видав з відміткою про його виконання;

2) вживають заходів до виконання виконавчих документів;

3) розглядають письмові звернення (вимоги) щодо виконання виконавчих документів осіб, які беруть участь у справі, державних виконавців, а також прокурорів - учасників виконавчого провадження.

Відповідно до п.6 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб: заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв`язку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності); оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.

Відповідно до п.п. 3 п. 9 Порядку № 845 орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві у разі, коли боржник не має відкритих рахунків в органі Казначейства або в органі Казначейства відкрито боржнику лише рахунок із спеціальним режимом використання, крім випадків виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган згідно із Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

В силу п. 10 Порядку № 845 стягувач має право повторно надсилати органові Казначейства повернутий виконавчий документ у встановлений пунктом 6 цього Порядку строк, перебіг якого починається з дня його повернення.

Відповідно до п. 25 Порядку безспірне списання коштів з рахунка боржника здійснюється в першочерговому порядку. Проведення платежів з рахунка боржника здійснюється після безспірного списання у разі наявності коштів на рахунку.

Згідно з п. 27 Порядку для здійснення безспірного списання коштів орган Казначейства відображає в обліку відповідні бюджетні зобов`язання боржника. Погашення таких бюджетних зобов`язань здійснюється за рахунок бюджетних асигнувань зазначеного боржника. Одночасно боржник або бюджетна установа, що здійснює централізоване обслуговування боржника, зобов`язані привести у відповідність із такими бюджетними зобов`язаннями інші взяті ним бюджетні зобов`язання.

Відповідно до п. 28 Порядку орган Казначейства не пізніше двох робочих днів з наступного робочого дня після надходження виконавчого документа на підставі документів, поданих стягувачем, визначає коди класифікації видатків бюджету і рахунки, з яких проводиться безспірне списання коштів. З дня визначення кодів класифікації видатків бюджету та рахунків орган Казначейства повідомляє боржнику або бюджетній установі, що здійснює централізоване обслуговування боржника, про здійснення безспірного списання коштів з рахунків боржника та не проводить платежі, крім платежів, які визначені у пункті 25 цього Порядку. Визначені коди класифікації видатків бюджету та/або рахунки, за якими проводиться безспірне списання коштів, можуть бути змінені органом Казначейства за обґрунтованою заявою боржника.

Згідно з абз.1 пп. 2 п. 9 та абз. 2 п. 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України /КМУ/ від 03 серпня 2011 року №845, органи казначейства змушені повертати виконавчі документи у разі, якщо боржником зазначено не розпорядника бюджетних коштів.

Так, за результатом розгляду позовних вимог позивача у цій справі судом 30.12.2024 року по справі № 554/8410/23 було винесено рішення, яким, стягнуто з відповідача у справі Полтавської міської ради матеріальні збитки у розмірі 100 036,64 грн, судових витрат у розмірі 5 573,60 грн., моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

Вищевказане рішення суду набрало законної сили 20.06.2025 року, у зв`язку з чим судом 17.07.2025 року були видані виконавчі листи.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою виконання вищевказаного рішення суду позивач (стягувач) звернувся з відповідними заявами до Управління Державної казначейської служби України у м. Полтаві Полтавської області, Державної казначейської служби України, Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтава Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Оскільки всі зазначені органи повідомили, що Полтавська міська рада відповідно до Єдиного реєстру розпорядників та одержувачів бюджетних коштів не обслуговується та не має відкритих рахунків в Казначействі, 15.10.2025 року до Державної казначейської служби України було направлено адвокатський запит вих.№ 151025/2 від 15.10.2025 року з проханням повідомити чи має Виконавчий комітет Полтавської міської ради, як головний розпорядник коштів бюджету Полтавської міської ради, відкриті рахунки в Державній казначейській службі України та надати реквізити даних рахунків.

У своєму листі вих. № 14-06-06/23022 від 17.10.2025 року Державна казначейська служба України повідомила, що: «Відповідно до інформації з бази даних Єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів (далі Єдиний реєстр), що формується згідно з Порядком формування Єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 22.12.2011 № 1691, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12.01.2012 за № 33/20346, станом на 17.10.2025 юридична особа «Виконавчий комітет Полтавської міської ради» зареєстрована в Єдиному реєстрі, як розпорядник бюджетних коштів, та має відкриті на балансі Казначейства бюджетні та небюджетні рахунки.

За змістом ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 11 Закону виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Враховуючи викладене зазначаю, що статтями 1, 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Виконавчі органи рад створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

Фінансові ресурси закріплено за виконавчими органами ради, які і є розпорядниками коштів бюджету міської ради, та саме до їх повноважень віднесено виконання місцевого бюджету.

Сільський, селищний, міський голова очолює виконавчий комітет відповідної сільської, селищної, міської ради, головує на її засіданнях (ч. 3 ст.12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Згідно з ч. 6 ст. 16 Закону місцеві бюджети є самостійними, вони не включаються до Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та інших місцевих бюджетів.

За змістом ч. 1, 8 ст. 51 Закону виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Після закінчення повноважень ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради її виконавчий комітет здійснює свої повноваження до сформування нового складу виконавчого комітету. Виконавчий комітет ради є підзвітним і підконтрольним раді, що його утворила, а з питань здійснення ним повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольним відповідним органам виконавчої влади.

Відповідно до ст. 61 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування самостійно складають та схвалюють прогнози відповідних місцевих бюджетів, розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети згідно з Бюджетним кодексом України. Самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 Закону сільські, селищні, міські, районні в містах (у разі їх створення) ради та їх виконавчі органи самостійно розпоряджаються коштами відповідних місцевих бюджетів, визначають напрями їх використання.

За умовами п. 27 ч. 1 ст. 26 Закону рішення щодо передачі коштів з відповідного місцевого бюджету приймаються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Статтею 2 Бюджетного кодексу України визначено, що головні розпорядники бюджетних коштів - бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень.

Частиною 2 статті 22 Бюджетного кодексу України встановлено, що головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно: 1) за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, - установи, уповноважені забезпечувати діяльність Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України в особі їх керівників; міністерства, Національне антикорупційне бюро України, Служба безпеки України, Конституційний Суд України, Верховний Суд, вищі спеціалізовані суди, Вища рада правосуддя та інші органи, безпосередньо визначені Конституцією України, в особі їх керівників, а також Державна судова адміністрація України, Національна академія наук України, Національна академія аграрних наук України, Національна академія медичних наук України, Національна академія педагогічних наук України, Національна академія правових наук України, Національна академія мистецтв України, інші установи, уповноважені законом або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників; 2) за бюджетними призначеннями, визначеними рішенням про бюджет Автономної Республіки Крим, - уповноважені юридичні особи (бюджетні установи), що забезпечують діяльність Верховної Ради Автономної Республіки Крим та Ради міністрів Автономної Республіки Крим, а також міністерства та інші органи влади Автономної Республіки Крим в особі їх керівників; 3) за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, - місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до підп. 1 п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України установлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету, рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Видатки бюджетних установ, щодо яких прийнято рішення про накладення на них арешту, дозволяється здійснювати в частині видатків, які статтею 55 цього Кодексу визначено як захищені, у разі зазначення про це у судовому рішенні.

Суд звертає увагу, що складення проекту місцевого бюджету, його попереднє схвалення належить до повноважень виконавчих органів місцевої ради та місцевих фінансових органів (ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 75, 76 Бюджетного кодексу України). Розгляд та затвердження місцевого бюджету відноситься законодавством до виключної компетенції місцевих рад (ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 76, 77 Бюджетного кодексу України). Виконання місцевих бюджетів покладено на виконавчі органи місцевих рад та місцеві фінансові органи (ст. 63, 64 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 43, 46-51, 78 Бюджетного кодексу України).

Тобто, виконавчі комітети міських рад утворюються в тому числі для здійснення фінансування видатків з місцевого бюджету. Фінансові ресурси на виконання статей видатків закріплюються за виконавчими органами відповідних органів місцевого самоврядування.

Таким чином, Виконавчий комітет Полтавської міської ради, який відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є органом, створеним його радою для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами, має відкритий рахунок у органах Казначейства а відтак наділений повноваженнями своєї ради Полтавської міської ради, як розпорядник бюджетних коштів.

Відтак, з урахуванням того, що Полтавська міська рада не є розпорядником коштів місцевого бюджету та не має рахунків в органах державного казначейства, вважаю, що з метою реального виконання рішення суду у даній справі, стягнення присуджених матеріальних, моральних збитків та судового збору слід здійснювати з рахунку розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету міста - Виконавчого комітету Полтавської міської ради.

Вказаний висновок суду узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 14.05.2020 року у справі № 916/1952/17.

Крім того, судом береться до уваги, той факт, що з моменту прийняття рішення у даній справі, відповідач не був позбавлений можливості самостійно та добровільно виконати рішення суду, проте, як свідчать наявні матеріли справи, таких дій не вчинив та добровільно рішення суду, як самостійно так й через відповідні виконавчі органи, не виконав.

Відтак, оскільки Полтавська міська рада, як боржник, не виконав в добровільному порядку рішення суду, оскільки не є розпорядником чи одержувачем бюджетних коштів в розумінні Бюджетного кодексу України, при цьому не будучи зареєстрованим в Єдиному реєстрі розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів, можна дійти до висновку, що дані обставини, ускладнюють виконання рішення суду.

В той же час, виконавчий лист не виконується органами державної казначейської служби України, адже у спосіб, який встановлений судом його виконати неможливо. Вказане в сукупності нівелює значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів.

Тобто, нові обов`язки на боржника, окрім тих, що вже встановлені рішенням суду - не покладаються, а зміна способу (порядку) виконання рішення суду пов`язана із відсутністю у боржника відкритих рахунків, а також рахунків з яких можливо було здійснити безспірне списання.

З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що право на суд, захищене ст. 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19.03.1997, п. 40, Reports of Judgme№ts and Decisions 1997-II). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 07.06.2005 у справі «Фуклев проти України», заява № 71186/01, п. 84). На державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці (рішення від 17.05.2005 у справі «Чіжов проти України» п. 40, заява N 6962/02). Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення у справі «Comingersoll S. A.» проти Португалії», заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV).

Окрім того, вирішуючи справу «Шмалько проти України» Європейський суд з прав людини в п. 43 свого рішення від 20.07.2004 дійшов наступного висновку: «Суд наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду однієї зі сторін. Було б незрозуміло, як би стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Європейський суд з прав людини вказав, що визнання владою заявника відповідальним за ініціювання виконавчих проваджень стосовно судового рішення на його користь і нехтування нею його фінансовим станом були надмірним обтяженням і призвели до обмеження його права на доступ до суду такою мірою, що знівелювало сутність цього права (§ 65 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року).

Спосіб і порядок виконання рішення суду передбачають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій. Під зміною способу і порядку виконання судового рішення розуміють застосування судом нових заходів щодо його реалізації у зв`язку з неможливістю виконання цього рішення раніше визначеними способом і порядком. При цьому зміна способу чи порядку виконання рішення суду не має змінювати суті самого судового рішення.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Глоба проти України» від 05.07.2012р. №15729/07 п.1 ст.6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах «Півень проти України» від 29.06.2004 заява №56849/00, «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997). Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у зазначеній ст.1 Першого протоколу (рішення від 06.10.2011 у справі "Агрокомплекс проти України").

У рішенні від 15.10.2009 Європейський суд з прав людини у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" вказав на те, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту ст.1 Першого протоколу. Європейський суд з прав людини також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

У справі "Фуклев проти України" (рішення від 07.06.2005) Європейський суд з прав людини вказав, що Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012р. №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012р. №11-рп/2012).

У пілотному рішенні "Юрій Миколайович Іванов проти України" від 15.10.2009р. Європейський суд з прав людини встановив, що було порушено п.1 ст.6 Конвенції та ст.1 Протоколу №1 через невиконання або несвоєчасне виконання остаточних судових рішень. Суд зазначив, що затримки були спричинені комбінацією чинників, включаючи відсутність бюджетних коштів, бездіяльністю державної виконавчої служби та недоліками національного законодавства, внаслідок чого пан Іванов та інші заявники у подібній ситуації не змогли добитись примусового виконання судових рішень. Всі ці чинники належали до компетенції української влади, і, отже, Україна несе повну відповідальність за таке невиконання (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", від 15.10.2009, № 40450/04, п.83-85). Суд також постановив, що зазначені вище порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає в систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту (п. 4 резолютивної частини рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України").

У п.3 резолютивної частини рішення від 12.10.2017р. у справі "Бурмич та інші проти України", заява №46852/13, Велика палата Європейського суду з прав людини постановила, що п`ять заяв та 12143 заяв (всього 12148), перераховані в додатках I і II до цього рішення, а також ті, що можуть надійти вже після ухвалення цього рішення, повинні розглядатися відповідно до зобов`язань, які випливають з пілотного рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", в якому виявлено існування структурної проблеми, що спричиняє порушення парагр.1 ст.6 і 13 Конвенції та ст.1 Протоколу №1. Отже, тривале невиконання або несвоєчасне виконання національних судових рішень, за виконання яких Україна несе відповідальність, є структурною та системною проблемою, яку визначено в пілотному рішенні ЄСПЛ, і запровадження ефективних засобів юридичного захисту стосовно відповідних порушень є прямим обов`язком держави. Таким чином, виходячи з практики з Європейського суду з прав людини держава відповідальна за виконання рішення, ухваленого на користь стягувача у цій справі. Тривале невиконання рішення та відсутність засобів захисту прав стягувача на національному рівні спричиняє порушення парагр.1 ст.6 і 13 Конвенції та ст.1 Протоколу №1.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» із змінами і доповненнями, внесеними Законом України від 15.03.2011р. №3135-VI, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначено Конституційним Судом України у рішенні від 13.12.2012р. №18-рп/2012, виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

З огляду на те, що виконання рішення суду є невід`ємною стадією процесу правосуддя, то і заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження», який регулює умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, а також приймаючи до уваги, що рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 30.12.2024 року по справі № 554/8410/23 боржником добровільно не виконано, а розпорядження Полтавською міською радою коштами місцевого бюджету відбувається через Виконавчий комітет Полтавської міської ради, діяльність якого спрямована на забезпечення виконання завдань, покладених на міську раду, як на орган місцевого самоврядування, та даний комітет обслуговується органом Казначейства, а також враховуючи, що Полтавська міська рада не є розпорядником коштів місцевого бюджету міської територіальної громади та не має рахунків в органах державного Казначейства, суд приходить до висновку, що існує необхідність змінити спосіб та порядок виконання рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 30.12.2024 року по справі № 554/8410/23 шляхом стягнення з Полтавської міської ради на користь ОСОБА_2 присуджених за рішенням суду матеріальних, моральних збитків та судового збору за рахунок місцевого бюджету з рахунку розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету Виконавчого комітету Полтавської міської ради.

Таким чином, беручи до уваги встановлені обставини та приписи ч.2 ст.6 Закону України Про виконавче провадження, виконання судового рішення у даній справі належить здійснити у порядку, визначеному Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. №845, шляхом стягнення з Полтавської міської ради проте через Виконавчий комітет Полтавської міської ради на користь ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий 21.04. 2005 року Київським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області; ІНП НОМЕР_2 ) матеріальних збитків у розмірі 100 036,64 грн, судових витрат у розмірі 5 573,60 грн. та моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

Тобто, безспірне списання коштів на виконання рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 30.12.2024року з урахуванням Постанови Полтавського апеляційного суду від 20 червня 2025 року у справі № 554/8410/23; про стягнення заборгованості з Полтавської міської ради на користь ОСОБА_2 слід здійснити з рахунків Виконавчого комітету Полтавської міської ради, відкритих в органах Казначейства.

При цьому, вищенаведений порядок (спосіб) виконання судового рішення жодним чином не змінює останнє по суті, а є процесуальною дією спрямованою на забезпечення ефективного і своєчасного виконання рішення суду.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.431,435 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_2 про зміну порядку виконання судового рішення по справі № 554/8410/23 - задовольнити.

Змінити порядок виконання рішення Шевченківського районного суду м. Полтави у справі № 554/8410/23 та визначити його таким чином: стягнути з Полтавської міської ради () через та з рахунків Виконавчого комітету Полтавської міської ради () на користь ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий 21.04. 2005 року Київським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області; ІНП НОМЕР_2 ) матеріальних збитків у розмірі 100 036,64 грн, судових витрат у розмірі 5 573,60 грн. та моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

Повний текст ухвали виготовлений 26.11.2025 року.

Суддя Материнко М.О.