П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/2653/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/1098/25

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Левчук О.В.

Ухвалу суду першої інстанції постановлено:

04 серпня 2022 року в м. Рівне

(фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось).

Повний текст ухвали складено: 05 серпня 2025 року.

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

державний виконавець: головний державний виконавець відділу Державної виконавчої служби у м.Рівне Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Шупік Катерина Василівна;

боржник: ОСОБА_1 ;

стягувач: Акціонерне товариство Акціонерний банк "Укргазбанк";

особа, яка не брала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки: ОСОБА_2 ;

за участі: представника ОСОБА_2 адвоката Штогрін Вікторії Святославівни, представника Акціонерного банку "Укргазбанк" Кравчук Ольги Олександрівни, приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Ярмошевич Наталії Олексіївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Штогрін Вікторії Святославівни на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 04 серпня 2022 року у цивільній справі за поданням головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у м.Рівне Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами,

в с т а н о в и в:

У червні 2022 року головний державний виконавець (далі державний виконавець) Відділу державної виконавчої служби у м.Рівне Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - ВДВС) Шупік К.В. звернулася до суду з поданням, в якому просила вирішити питання про визначення частки майна боржника - ОСОБА_1 , а саме: квартири АДРЕСА_1 , якою ОСОБА_1 володіє спільно з ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 12 лютого 1998 року, виданим Департаментом міського господарства Рівненської міської ради.

Подання мотивовано тим, що на виконанні у ВДВС перебуває виконавче провадження №52086928 з примусового виконання виконавчого листа №569/2653/16-ц, виданого Рівненським міським судом Рівненської області 25 серпня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Акціонерного банку "Укргазбанк" (далі АТ "Укргазбанк") 31 167,80 доларів США та 1 063 622,11 гривень заборгованості за кредитним договором №92/07/К-Ф від 13 липня 2007 року, а також 27 544,08 гривень судових витрат у справі, що складаються з судового збору.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 04 серпня 2022 року подання державного виконавця задоволено.

Визначено частку майна боржника - ОСОБА_1 , а саме: частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яким ОСОБА_1 володіє спільно з ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 12 лютого 1998 року, виданим Департаментом міського господарства Рівненської міської ради.

На судове рішення представником ОСОБА_2 адвокатом Штогрін В.С. подано апеляційну скаргу, де покликалася на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначала про те, що 12 лютого 1998 року Департаментом міського господарства Рівненської міської ради видано свідоцтво про право власності на житло, у якому зазначено, що квартира АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 . Тобто співвласниками квартири було троє осіб, а не двоє - як зазначено у поданні державного виконавця. Отже, і їхні частки складають по квартири.

Натомість ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в зв`язку з чим після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з належної йому частки. ОСОБА_2 постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та продовжила проживати у вказаній квартирі, а тому згідно з положеннями ч. 3 ст. 1268 ЦК України є особою, що прийняла спадщину, оскільки протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не заявила про відмову від неї. 04 квітня 2025 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Рибак Ю. В. із заявою про прийняття спадщини, а за її заявою відкрито спадкову справу № 73901986.

Проте приватним нотаріусом було повідомлено про неможливість оформлення спадщини на квартири, позаяк на її частину було накладено обтяження. Отже, суд попередньої інстанції безпідставно розпорядився часткою спадкодавця - ОСОБА_3 , яка входила до складу спадщини і підлягає спадкуванню його дружиною. Тому надання державним виконавцем у поданні до суду першої інстанції недостовірної інформації щодо кількості співвласників квартири призвело до прийняття судом ухвали, якою відбулося непропорційне втручання у право ОСОБА_2 на спадщину.

З наведених підстав просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та відмовити задоволенні подання державного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

У поданому відзиві представник АТ «Укргазбанк» просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Зауважувалося, що в ході розгляду подання судом на підставі листа Комунального підприємства "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації" (далі КП "РМБТІ") від 23 лютого 2022 року № 179 було встановлено, що за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрована на праві приватної спільної сумісної власності квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Отже, державний виконавець діяв у спосіб і в межах, передбачених законодавством, а суд ухвалив рішення на підставі наявних та допустимих доказів.

Інші учасники справи правом надання відзиву на апеляційну скаргу скористалися.

Приватним виконавцем виконавчого округу Рівненської області Міністерства юстиції України Ярмошевич Н. О. подано апеляційному суду письмові пояснення. У них вона зазначала про перебування на виконанні зведеного виконавчого провадження № 77914211 з примусового виконання виконавчих листів № 569/2653/16-ц, виданого 25 серпня 2016 року, та № 2-2532/11, виданого 26 жовтня 2012 року. Просила скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи і доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до статті 1291 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України "Про виконавче провадження").

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Підставою звернення державного виконавця до суду із цим поданням стало те, що бездіяльність боржника ускладнює виконання рішення та на переконання державного виконавця є необхідність у зверненні стягнення на майно боржника, яким він володіє спільно з іншими особами.

За змістом ч. 6 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження" стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Порядок розгляду подання про визначення частки майна боржника у спільному майні передбачений статтею 443 ЦПК України, згідно з якою питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця. Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

На час надходження до суду попередньої інстанції подання на виконанні у ВДВС перебувало виконавче провадження №52086928 з примусового виконання виконавчого листа №569/2653/16-ц, виданого Рівненським міським судом Рівненської області 25 серпня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ "Укргазбанк" 31 167,80 доларів США та 1 063 622,11 гривень, заборгованості за кредитним договором №92/07/К-Ф від 13 липня 2007 року, а також 27 544,08 гривень судових витрат у справі, що складаються з судового збору.

В поданні наведено про те, що в ході виконання виконавчого провадження державним виконавцем встановлена відсутність за боржником не зареєстровано в установленому законодавством порядку рухомого та нерухомого майна. Також, згідно з відповіді Державної податкової служби України про номери рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установ боржниками - юридичними особам та/або фізичними особами - підприємцями у боржника відсутні відкриті рахунки установах банків. Проте державним виконавцем з`ясовано, що боржнику на праві приватної спільної сумісної власності належить частина квартири АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 12 лютого 1998 року, яке видане Департаментом міського господарства Рівненської міської ради. Тому для подальшого забезпечення виконання рішення державним виконавцем необхідно було провести реалізацію належного боржнику нерухомого майна.

Постановляючи свою ухвалу, суд виходив із того, що листом КП "РМБТІ" від 23 лютого 2022 року № 179 встановлено, що за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрована на праві приватної спільної сумісної власності квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 62). Вказану частку суд вважав єдиним майном боржника, на яке може бути звернуто стягнення в рахунок погашення боргу. Отже, на думку суду, з метою виконання рішення суду у справі №569/2653/16-ц подання державного виконавця підлягало задоволенню.

Згідно з пунктом 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначав, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини та громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній інстанції конкретизовано в главі 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного оскарження рішень та ухвал суду в цивільному судочинстві.

За правилом ст. 352 ЦПК України право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Тобто особи, які не брали участі в справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права та обов`язки цих осіб.

Саме цим правом скористалась ОСОБА_2 і в обґрунтування апеляційної скарги покликалась на те, що оскаржуваною ухвалою вирішено питання про її права та інтереси, оскільки квартира, в якій визначено частку боржника, належала не двом, а трьом особам. Тобто суд визначення частки було хибним. При цьому третім співвласником є її чоловік, який помер і за ним вона прийняла спадщину, однак зареєструвати своє право не змогла, оскільки на квартиру накладено обтяження.

До апеляційної скарги додано свідоцтво про право власності на житло, видане Виконавчим комітетом Рівненської міської ради 12 липня 1998 року, в якому Департамент міського господарства Рівненської міської ради засвідчив, що квартира АДРЕСА_1 дійсно належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_3 та членам його сім`ї: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Між тим, на це свідоцтво покликалося КП "РМБТІ" у своїй відповіді державному виконавцю і на підставі неї суд першої інстанції визначив частку боржника. Проте оригінала чи належним чином посвідченої копії самого свідоцтва чи інших об`єктивних і переконливих доказів, на підставі яких можливо було встановити частку боржника, суду попередньої не було надано.

Отже, знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що частку боржника судом визначено неправильно, а тому існують обґрунтовані підстави вважати доведеним факт порушення прав та інтересів особи, яка не брала участі в справі, ОСОБА_2 .

Суд не мав права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, що тягне за собою безумовне скасування ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Разом з тим апеляційний суд не має повноважень скасувати оскаржувану ухвалу саме з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд, адже вона не є такою, що перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Так, відповідно до пункту 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Тлумачення частини першої ст. 374 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості скасовувати ухвалу, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі. У кожному випадку суд апеляційної інстанції повинен перевіряти чи перешкоджає ухвала суду першої інстанції подальшому провадженню у справі.

Повноваження колегії суддів скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, кореспондуються зі ст. 379 ЦПК України, якою передбачено підстави для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Натомість розгляд подання державного чи приватного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, пов`язане з виконанням судових рішень у цивільних справах, як завершальної стадії судового процесу.

Такий розгляд є комплексом певних процесуальних дій його учасників, а тому такий розгляд підпадає під термін "провадження у справі".

Судові рішення, ухвалені за наслідками розгляду провадження підлягають оскарженню у апеляційному та касаційному порядку (ст.ст. 353 та 389 ЦПК України).

За таких умов нормами процесуального права, які визначають повноваження суду апеляційної інстанції при розгляді питання, є ст.ст. 375-378 ЦПК України. Ці норми не передбачають права апеляційного суду при скасуванні таких визначень направляти справу до суду першої інстанції для продовження його розгляду на підставах, передбачених ст. 379 ЦПК України.

Саме про алгоритм таких дій при розгляді відповідних проваджень апеляційним судам роз`яснено в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 643/5556/14-ц.

Додатково відхиляючи заперечення стягувача щодо апеляційної скарги, які зводяться до того що частка боржника в квартирі в розмірі визначена правильно, колегія суддів вважає за необхідне застосувати висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11, зокрема в таких пунктах і такого змісту:

55. Розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 443 ЦПК України не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за наявності спору про право.

56. Тому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що стаття 443 ЦПК України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право.

65. Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що необхідно розмежовувати випадки, коли щодо вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, існує спір про право, і коли такого спору немає.

66. За наявності спору щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, його вирішення судом не є вирішенням процесуального питання, а є вирішенням матеріального спору. Такий спір може виникати, зокрема, тоді, коли відповідно до частини першої статті 368 ЦК України майно належить двом або більше особам на праві спільної власності без визначення часток кожного з них у праві власності (право спільної сумісної власності).

67. У разі, якщо майно належить двом або більше особам на праві спільної власності із визначенням часток кожного з них у праві власності, то відповідно до частини першої статті 356 ЦК України майно належить таким особам на праві спільної часткової власності. Якщо розмір часток співвласників відомий, то спір про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, не виникає. Водночас може виникнути спір про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї (частина перша статті 366 ЦК України).

68. Якщо ж виник спір щодо визначення частки майна боржника у майні, яке належить боржнику та іншим особам на праві спільної сумісної власності, то судове рішення у разі задоволення позову має наслідком зміну матеріального правовідношення - право спільної сумісної власності припиняється, натомість виникає право спільної часткової власності (mutatis mutandis, постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20, пункт 8.74)).

69. При цьому відбувається припинення права власності одного виду і виникнення права власності іншого виду не тільки боржника, а й іншої особи (співвласника), яка могла взагалі не брати участі у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Відсутність згоди такої особи на визначення частки майна боржника у спільному майні, у тому числі заперечення самого існування права спільного з боржником права власності (як у справі, що переглядається), свідчить про наявність матеріального спору, який не вирішувався і не міг бути вирішений у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Це новий матеріальний спір, який не може розглядатися як процесуальне питання, а тому не може вирішуватися за правилами розділу VI "Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)" Цивільного процесуального кодексу України. Такий спір має бути вирішений судом у порядку позовного провадження. Тому заява про визначення частки майна боржника у спільному майні за наявності спору, подана до суду виконавцем, незалежно від її назви (позовна заява, подання) за своєю суттю є саме позовною заявою. Особа, яка є стверджуваним співвласником майна боржника у такому спорі, є стороною у спорі, якій має бути забезпечена можливість користуватися всіма правами, якими наділений відповідач відповідно до закону. Лише в цьому разі буде забезпечене право такої особи на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

103. У справі, що переглядається, Шевченківський відділ державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області звернувся до суду для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким, на думку заявника, боржник володіє спільно з іншою особою - ОСОБА_3 . Водночас остання заперечує належність майна на праві спільної сумісної власності їй і боржнику, вважає себе єдиною власницею спірного майна.

104. Отже, у цій справі наявний спір про право. Такий спір вирішується в позовному провадженні, а не в межах справи, в якій вирішено інший спір між боржником і стягувачем, тобто не в порядку розділу VI "Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)" Цивільного процесуального кодексу України.

Враховуючи зазначені висновки та за тих обставин, якщо АТ "Укргазбанк" стверджуватиме та доводитиме належність ОСОБА_1 саме частки квартири на рівні з ОСОБА_2 , тоді як їм належатиме лише по , а решта входить до складу спадщини після смерті іншого співвласника, то визначення частки боржника у заявленому банком обсязі не може відбуватися за наслідками розгляду подання, пред`явленому в порядку ст. 443 ЦПК України.

Підставою для прийняття постанови про відмову в задоволенні подання державного виконавця щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Штогрін Вікторії Святославівни задовольнити.

Скасувати ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 04 серпня 2022 року.

Відмовити в задоволенні подання головного державного виконавця відділу Державної виконавчої служби у м.Рівне Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визначення частки майна боржника ( ОСОБА_1 ) у майні (квартирі АДРЕСА_1 ), яким він володіє спільно з іншими особами ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 25.11.2025

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

Н.М. Ковальчук