КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 761/19284/22

номер провадження: 22-ц/824/5993/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Прядки Віталія Михайловича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року у складі судді Сіромашенко Н.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що позивачка з 14 березня 2003 року перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року.

Вказувала, що у період шлюбу ними було придбано нерухоме майно на загальну суму 19 812 300 грн 00 коп. На даний час відповідач фактично одноосібно володіє та користується спірним нерухомим майном, а тому в добровільному порядку поділити майно не можливо із-за відмови відповідача. Крім того вказувала, що квартира АДРЕСА_1 , яка згідно договору купівлі-продажу квартири від 24 червня 2011 року належить сторонам на праві спільної часткової власності (по 1/2 частці), а тому не може бути врахована при поділі майна подружжя.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просила поділити майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме:

визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Дружба», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:028:0124, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_6 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,1666 га, кадастровий номер :02:001:0049, що знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, село Кодаки;

визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :01:032:0005, що знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, село Кодаки;

визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,1936 га, кадастровий номер :01:027:0084, що знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, село Кодаки;

визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,2923 га, кадастровий номер :02:001:0076, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Поділено майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме:

визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;

визнано за ОСОБА_2 право власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Дружба», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;

визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 ;

визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:028:0124, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 ;

визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_6 ;

визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :02:001:0049, площею 0,1666 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, село Кодаки;

визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :01:032:0005, що знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, село Кодаки;

визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,1936 га, кадастровий номер :01:027:0084, що знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, село Кодаки;

визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,2923 га, кадастровий номер :02:001:0076, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 .

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації половину вартості частки, яка перевищує вартість виділеного їй у власність спільного майна, у сумі 76 300 грн 00 коп.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору у сумі 12 405 грн 00 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що все спірне нерухоме майно було набуте ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період їхнього перебування у шлюбі, а отже є їхньою спільною сумісною власністю відповідно до ст.60 СК України. Наявні у справі докази підтверджують реальну ринкову вартість кожного об`єкта й дають можливість здійснити справедливий поділ. Запропонований ОСОБА_2 варіант розподілу забезпечує дотримання принципу рівності часток, визначеного ст.ст. 70, 71 СК України. Такий порядок поділу є збалансованим, здійсненним та не порушує прав ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Прядка В.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити повністю, посилаючись на неповне та неправильне установлення судом обставин, які мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильнезастосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що нерухоме майно, щодо якого позивачка поставила питання про його поділ, знаходиться на території Голосіївського, Печерського, Солом`янського, Святошинського районів міста Києва та Васильківського району Київської області. Тому позовні вимоги щодо поділу спільного майна подружжя повинні були розглядатися відповідними районними судами в місті Києві та Васильківським міськрайонним судом Київської області. Ні з позовної заяви, ні з оскаржуваного рішення суду, не зрозуміло чому позов було подано до Шевченківського районного суду міста Києва і розглядався цим судом.

Вказує, що він заперечував проти варіанту поділу майна, запропонованого позивачкою, оскільки він не є справедливим і таким, що в рівній мірі відповідатиме інтересам сторін. Вважає, що позивачка взагалі не обґрунтувала запропонований нею варіант поділу майна подружжя, а тому у суду не було жодних законних підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку їх недоведеністю. В даному випадку, враховуючи відсутність згоди сторін щодо запропонованого позивачкою варіанту поділу спільного майна та з урахування відсутності обґрунтування доцільності і справедливості такого поділу з боку позивачки, вважає, що суд повинен був прийняти рішення про визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишити майно у їх спільні частковій власності.

Вважає, що суд належним чином не встановив та не врахував при прийнятті оскаржуваного рішення всього обсягу майна та зобов`язань, які мали бути розподілені між подружжям. Зокрема, суд не врахував існування боргів подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, що призвело до необґрунтованого покладення на відповідача несення тягаря спільних боргів подружжя, звільнивши від них позивачку. Вказує, що відповідач повідомив суд першої інстанції та надав належні докази існування боргів подружжя та правовідносин за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Наголошує, що суду першої інстанції було відомо про рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 березня 2021 року у справі №752/24203/20 про стягнення з відповідача на користь ОСББ «Глушкова 9-Д» заборгованості, про рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 31 січня 2022 року у справі №752/28710/21 про стягнення з відповідача на користь ОСББ «Глушкова 9-Д» заборгованості та про рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 квітня 2023 року у справі №759/2187/23 про стягнення з відповідача на користь ОСББ «Петрицького 15-А» заборгованості. Загальна сума заборгованості за цими рішеннями становить 83 568 грн 66 коп. Також суду було відомо про існування боргових зобов`язань в розмірі 130 000 доларів США, які виникли в інтересах сім`ї. Ці грошові кошти були спрямовані на ремонт нерухомого майна, яке є спільною власністю подружжя і є предметом поділу.

Зазначає, що, вирішуючи спір, суд керувався оцінкою спірного майна, яка була надана позивачкою у серпні 2022 року, в той час, коли оскаржуване рішення прийнято в листопаді 2024 року, тобто майже через 2,5 роки після оцінки майна. За цей тривалий проміжок часу вартість майна, що є предметом поділу, значно змінилась через різноманітні чинники, в тому числі, з урахуванням воєнного стану в Україні та значного знецінення гривні.

Вказує, якщо б суд прийняв рішення про визнання ідеальних часток подружжя в спірному майні без його реального поділу, то наведені вище фактори не мали б значення. Проте, враховуючи, що суд здійснив поділ майна в натурі, то ці чинники мають суттєве значення і впливають на справедливість судового рішення та недотримання судом положень законодавства про рівність часток подружжя у спільному майні. В оскаржуваному рішенні суд не вказав про відступ від презумпції рівності часток.

Представник позивачки - адвокат Желіховська Р.М. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що позовна заява подана з додержанням вимог ст.ст. 175-177 ЦПК України, віднесена до предметної, суб`єктної, інстанційної та територіальної юрисдикції Шевченківського районного суду міста Києва, так як позивачка подала позов про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, які проживали та мали постійне місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_7 та про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зазначає, що позивачка пропонувала укласти мирову угоду про поділ майна і неодноразово пропонувала відповідачу надати свій варіант реального поділу майна, який можливо буде більш прийнятним та ефективним для обох сторін, але відповідач на зазначене не відреагував.

Також вказує, що в провадженні Шевченківського районного суду міста Києва знаходилася цивільна справа №761/39235/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 130 000 доларів США. У зазначеному судовому процесі, третя особа: ОСОБА_2 звернула увагу суду на те, що їй було невідомо про те, що чоловік брав у борг у ОСОБА_4 130 000 доларів США. Кошти не могли братися в інтересах сім`ї. Вважає, що розписка була фіктивною та складена ОСОБА_1 задля того щоб зменшити її частку в спільному майні подружжя. Відповідач ОСОБА_1 у зазначеній справі не визнав позовних вимог про стягнення боргу, а позивач ОСОБА_4 не надав суду доказів, що він передавав ОСОБА_1 зазначені кошти, та ще й на потреби сім`ї. Тому 130 000 доларів США не є спільною сумісною власністю подружжя і не є предметом поділу майна.

З урахуванням наведеного, представник позивачки просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.3 ч.1 ст.57 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст.368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України).

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тлумачення ст.61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року в справі № 589/4889/15-ц (провадження № 61-8808св18) зроблено висновок про те, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що:

«у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК України.

Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню п.3 ч.1 ст.57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: «статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує».

Також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують». Тлумачення п.1 ч.2 ст.16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Поділ майна подружжя, що перебуває у їхній спільній сумісній власності, є підставою для набуття особистої приватної власності кожним із подружжя. Встановивши, що об`єкт поділу належить сторонам на праві спільної сумісної власності та вирішивши надалі питання про такий поділ, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2024 року в справі № 755/4429/22 (провадження № 61-17782св23)).

Такі правові позиції Верховного Суду щодо обставин, які підтягають з`ясуванню під час вирішення спав про поділ спільного майна подружжя та щодо застосування норм матеріального права у таких правовідносинах є усталеними.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 14 березня 2003 року позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року у справі №761/24916/22 шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було розірвано.

Установлено, підтверджується наявними у справі доказами та не заперечується сторонами, що за час перебування у шлюбі сторонами придбано таке майно:

- квартира, загальною площею 99,5 кв.м, житловою площею 53,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , яка придбана 04 листопада 2014 року на підставі договору купівлі-продажу майнових прав, виданого ПАТ «ХК «Київміськбуд» та інших документів, яка зареєстрована на ОСОБА_1 ;

- гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Дружба», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , який придбаний 16 вересня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу гаражного боксу, зареєстрований на ОСОБА_1 ;

- квартира, загальною площею 70,7 кв.м, житловою площею 41,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка придбана 27 грудня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу майнових прав, виданий ПАТ «ХК «Київміськбуд» і інших документів, зареєстрована на ОСОБА_1 ;

- квартира, загальною площею 78,60 кв.м, житловою площею 55,70 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 , яка згідно договору купівлі-продажу квартири від 24 червня 2011 року знаходиться в спільній частковій власності сторін (по 1/2 частці);

- земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:028:0124, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , яка згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки придбана 16 грудня 2016 року, зареєстрована на ОСОБА_1 ;

- житловий будинок, загальною площею 142,39 кв.м, житловою площею 53,46 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_6 , який згідно договору купівлі-продажу житлового будинку придбана 16 грудня 2016 року, зареєстрований на ОСОБА_1 ;

- земельна ділянка площею 0,2923 га, кадастровий номер :02:001:0076, цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_6 , яка згідно договору купівлі-продажу придбана 27 грудня 2006 року, зареєстрована на ОСОБА_2 ;

- квартира загальною площею 73,4 кв.м, житловою площею 29,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яка згідно договору купівлі-продажу квартира придбана 10 жовтня 2016 року, зареєстрована на ОСОБА_1 ;

- земельна ділянка площею 0,1666 га, кадастровий номер :02:001:0049, цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, село Кодаки, яка згідно договору купівлі-продажу придбана 11 червня 2018 року, зареєстрована на ОСОБА_1 ;

- земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер :01:032:0005, цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, село Кодаки, яка згідно договору купівлі-продажу придбана 06 грудня 2017 року, зареєстрована на ОСОБА_1 ;

- земельна ділянка площею 0,1936 га, кадастровий номер :01:027:0084, цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, село Кодаки, яка згідно договору купівлі-продажу придбана 09 вересня 2016 року, зареєстрована на ОСОБА_1 .

На замовлення представника ОСОБА_5 - адвоката Желіховської Р.М. 12 серпня 2022 року ТОВ «Експерт-Альянс», в особі сертифікованого оцінювача ОСОБА_6 , було складено висновок про вартість майна, відповідно до якої вартість спірного майна становить:

- квартира загальною площею 99,5 кв.м, житловою площею 53,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 - 5 800 000 грн 00 коп. (1/2 частка квартири становить 2 900 000 грн 00 коп.);

- гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Дружба», загальною площею 18,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 - 432 000 грн 00 коп. (1/2 частка гаражного боксу становить 216 000 грн 00 коп.);

- квартира загальною площею 70,7 кв.м, житловою площею 41,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 - 3 850 000 грн 00 коп. (1/2 частка квартири становить 1 925 000 грн 00 коп.);

- квартира загальною площею 78,60 кв.м, житловою площею 55,70 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 - 2 800 000 грн 00 коп. (1/2 частки квартири становить 1 400 000 грн 00 коп.);

- земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:028:0124, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 - 280 000 грн 00 коп. (1/2 частка земельної ділянки становить 140 000 грн 00 коп.);

- земельна ділянка площею 0,2923 га, кадастровий номер :02:001:0076, цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_6 - 200 000 грн 00 коп. (1/2 частка земельної ділянки становить 100 000 грн 00 коп.);

- житловий будинок загальною площею 142,39 кв.м, житловою площею 53,46 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_6 - 1 460 000 грн 00 коп. (1/2 частка житлового будинку становить 730 000 грн 00 коп.);

- квартира загальною площею 73,4 кв.м, житловою площею 29,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 - 4 300 000 грн 00 коп., (1/2 частка квартири становить 2 150 000 грн 00 коп.);

- земельна ділянка площею 0,1666 га, кадастровий номер :02:001:0049, цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, село Кодаки - 249 900 грн 00 коп. (1/2 частка земельної ділянки становить 124 950 грн 00 коп.);

- земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер :01:032:0005, цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, село Кодаки - 150 000 грн 00 коп. (1/2 частка земельної ділянки становить 75 000 грн 00 коп.);

- земельна ділянка площею 0,1936 га, кадастровий номер :01:027:0084, цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, село Кодаки - 290 400 грн 00 коп. (1/2 частка земельної ділянки становить 145 200 грн 00 коп.).

Згідно зі ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належить, зокрема, принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.

Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена у ст.ст. 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

За правилами ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Засада змагальності сторін у судовому процесі є однією з ключових принципів правосуддя. Вона передбачає, що судовий процес є своєрідним полем змагання між сторонами - позивачем і відповідачем у цивільних справах. Головною метою цього принципу є забезпечення справедливості та об`єктивності судового процесу. Змагальність сторін у судовому процесі дозволяє кожній стороні активно захищати свої права та інтереси. Сторони мають можливість представляти свідчення, докази та аргументи на підтримку своєї позиції перед судом. Суд, зі своєї сторони, має завдання ретельно розглянути всі аргументи та докази від обох сторін та прийняти об`єктивне рішення на підставі закону.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом.

У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам доказів не збирає.

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19 квітня 1994 року у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands), № 288) (див. аналогічний висновок Верховного Суду у постанові від 17 липня 2024 року у справі № 757/30987/15-ц (провадження № 61-8953св23)).

Оскільки позивачка ОСОБА_2 надала суду власний звіт про ринкову вартість спільного набутого майна подружжя, а відповідач ОСОБА_1 власної оцінки вартості спільного набутого майна подружжя суду не надав, то з наведених підстав колегія суддів не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі на те, що оцінка спірного майна, яка була надана позивачкою у серпні 2022 року, вже була неактуальна на час вирішення справи у листопаді 2024 року.

Установивши вказані обставини, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що наведене вище нерухоме майно було придбане сторонами у справі, перебуваючи в шлюбі, за їх спільні грошові кошти, тому є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно з положеннями ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Положеннями ст.124 Конституції України, ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, визначеному ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Так, закріплений у ст.13 ЦПК України принцип диспозитивної у цивільному процесі полягає в тому, що суд розглядає справу лише за зверненням особи, поданим у межах її процесуальних прав, і в межах заявлених нею вимог та наданих доказів; суд не може вийти за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що запропонований ОСОБА_2 варіант поділу спільного майна подружжя відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема ст.ст. 60, 70 та 71 СК України, та ґрунтується на принципі рівності часток між нею та її колишнім чоловіком ОСОБА_1 .

У даному випадку суд першої інстанції, дослідивши належні й допустимі докази, встановив, що запропонований позивачкою варіант поділу спільного майна подружжя та проведена на замовлення позивачки оцінка його ринкової вартості дозволяє здійснити збалансований та справедливий поділ активів.

Водночас відповідач ОСОБА_1 не подав до суду зустрічного позову із власним варіантом розподілу майна, а його зауваження, викладені у відзиві на позов, не є самостійними вимогами в процесуальному розумінні.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано визнав доцільним і законним саме той варіант поділу, який запропонувала ОСОБА_2 , оскільки він не суперечить чинному законодавству та забезпечує реальне і справедливе врегулювання майнового спору між сторонами.

При цьому колегії суддів вважає, що судом першої інстанції правильно враховано, що з урахуванням вартості виділеного кожному з подружжя майна, з позивачки на користь відповідача в рахунок компенсації половини вартості частки, яка перевищує вартість виділеного їй у власність спільного майна, підлягає стягненню різниця між такою вартістю.

Отже, правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну правову оцінку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя в обраний позивачкою спосіб.

При цьому суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірне нерухоме майно, яке є предметом поділу, розташоване на території Голосіївського, Печерського, Солом`янського, Святошинського районів міста Києва та Васильківського району Київської області, а тому на думку представника відповідача позов щодо поділу спільного майна подружжя слід було розглядати відповідними районними судами в місті Києві та Васильківським міськрайонним судом Київської області, а не Шевченківським районним судом міста Києва, не приймаються апеляційним судом до уваги з таких підстав.

Так, відповідно до ч.1 ст.378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Згідно з ч.2 ст. 378 ЦПК України справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 , як особисто, так і через свого представника - адвоката Фесуна Н.В., брав активну процесуальну участь в розгляді даної справи в суді першої інстанції, проте ні у поданому відзиві на позов, ні в судових засіданнях суду першої інстанції, сторона відповідача не заявляла про непідсудність цієї справи Шевченківському районному суду міста Києва.

Будь-яких доказів того, що відповідач з поважних причин не заявив про непідсудність справи у суді першої інстанції, матеріали справи не містять. Не містить таких відомостей і апеляційна скарга.

Тому в силу імперативних приписів ч.2 ст. 378 ЦПК України доводи апеляційної скарги про те, що дана справа не підсудна Шевченківському районному суду міста Києва, не приймаються апеляційним судом до уваги.

Подібного по суті висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 листопада 2023 року у справі № 638/7337/21 (провадження № 61-10629 св 23).

Що стосується посилання в апеляційній скарзі на те, що у разі поділу судом першої інстанції спільного майна подружжя шляхом визнання ідеальних часток подружжя в спірному майні без його реального поділу, то були б усунуті такі негативні фактори як коливання курсу валют, то вони відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, оскільки такий спосіб поділу майна подружжя шляхом визначення ідеальних часток без проведення реального поділу не є вирішення спору по суті та не є неефективним способом захисту цивільного права. Такий підхід відповідає закріпленим у ст.7 СК України засадам розумності й добросовісності.

Суди й існують для того, щоб вирішувати спори на підставі повного та всебічного розгляду справи, а завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України).

Подібного висновку у справі про поділ спільного майна подружжя дійшов Верховний Суд у постанові від 20 вересня 2023 року у справі № 361/8772/19 (провадження № 61-4657св23).

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд належним чином не встановив та не врахував існування боргів подружжя, зокрема, існування боргових зобов`язань в розмірі 130 тис. доларів США з таких підстав.

Із наданої ОСОБА_1 суду першої інстанції копії розписки від 15 березня 2017 року слідує, що ОСОБА_1 взяв в борг у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 130 000 доларів США на строк до 01 серпня 2020 року з метою проведення ремонтних робіт у житловому будинку та облаштування земельної ділянки в АДРЕСА_9 , а також ремонту гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Дружба», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Установлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 , як дружина боржника, письмової згоди на укладення цього договору позики не надавала.

Згідно з даними Єдиного реєстру судових рішень, до якого відповідно до ч.5 ст.7 Закону України «Про доступ до судових рішень» судді мають повний доступ, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 13 січня 2021 року (справа № 761/39235/20) відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 ,, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо позову: ОСОБА_2 , про стягнення коштів.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 20 лютого 2023 року (справа № 761/39235/20) позовну заяву ОСОБА_4 про стягнення коштів - залишено без розгляду.

Як зазначалось вище, кінцевий строк повернення коштів за договором позики від 15 березня 2017 року був 01 серпня 2020 року.

Разом з тим, відповідачем не доведено, а судом не встановлено, що наразі стягувачем за цим договором позики пред`явлені вимоги до боржника ОСОБА_1 .

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст.3 ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У ч.4 ст.65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

У даному випадку, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач не довів належними та допустимими доказами, що отримані у ОСОБА_4 грошові кошти за договором позики від 15 березня 2017 року на суму 130 000 доларів США були витрачені в інтересах сім`ї. Сам по собі факт зазначення у розписці про ціль позики, безумовно, не свідчить про те, що позика була витрачена на придбання та покращення спільного майна подружжя та про обізнаність ОСОБА_2 про існування такої позики.

Тягар доведення у спірних правовідносинах не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача про існування боргів подружжя, як беззаперечних.

Враховуючи те, що відповідачем не доведеного, що договір позики від 15 березня 2017 року на суму 130 000 доларів США укладений ним саме в інтересах сім`ї, то за відсутності письмової згоди його дружини ОСОБА_2 на його укладення, відсутні підстави для поділу боргових зобов`язань, що виникли на підставі вказаного договору позики.

Аналогічного по суті висновку у питанні щодо неврахування за недоведеністю заперечень відповідача про існування боргових зобов`язань за договором позики при поділі спільного майна подружжя дійшов Верховний Суд у постанові від 24 листопада 2021 року у справі № 675/347/18-ц (проводження № 61-4703св21).

Інші доводи та обставини, на які посилається представник відповідача в апеляційній скарзі, у тому числі щодо неврахування інших боргів подружжя також не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції про наявність правових та фактичних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Таким чином матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне та неправильне установлення судом обставин, які мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Прядки Віталія Михайловича, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 листопада 2025 року.

Головуючий

Судді: