Єдиний унікальний номер 741/1936/25
Номер провадження 2-з/741/13/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Крупини А.О.,

секретаря судового засідання Кузьменка І.С.,

заявника (позивача) ОСОБА_1 ,

представника заявника (позивача) адвоката Даниленко Т.І.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у режимі відеоконференції заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Даниленко Тетяни Іванівни про забезпечення позову, подану у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку в спільному майні подружжя,

ВСТАНОВИВ:

23 жовтня 2025 року адвокат Даниленко Т.І., діючи в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернулась до Носівського районного суду з даним позовом.

29 жовтня 2025 року до суду надійшла заява представника позивача адвоката Даниленко Т.І. про забезпечення позову, у якій остання просить суд заборонити вчиняти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дії щодо виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з будинку по АДРЕСА_1 , власником якого наразі є ОСОБА_2 , до вступу у законну силу рішення Носівського районного суду Чернігівської області у цивільній справі № 741/1936/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на частку у спільному майні подружжя.

11 листопада 2025 року у зв`язку із задоволенням заяви ОСОБА_1 про відвід судді Киреєва О.В., ухвалою судді Крупини А.О. прийнято до свого провадження цивільну справу та призначено підготовче судове засідання в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на частку у спільному майні подружжя.

20 листопада 2025 року заяву про забезпечення позову передано судді Крупині А.О., а розгляд заяви призначено на 26 листопада 2025 року.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 у період з 14 липня 1979 року та по 10 травня 2023 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 10 травня 2023 року у справі № 2/741/209/23).

Подружжя постійно проживало за адресою: АДРЕСА_1 , у житловому будинку, який відповідач успадкував після смерті його батька. Позивачка з 1979 року була зареєстрована та до цього часу проживає у вказаному вище будинку. Починаючи з 2002 року сторони у справі розпочали поліпшувати умови проживання житловий будинок, комунікації до нього, побудували господарські будівлі у споруди, а отже, майно відповідача істотно збільшилось у своїй вартості та розмірі, внаслідок спільних трудових та грошових витрат подружжя.

Таким чином позивачка уважає, що будинок АДРЕСА_1 , став об`єктом спільної сумісної власності подружжя та вона має право претендувати на 1/2 частки вказаного майна, як це передбачено ст. 62 СК України.

Звернувшись до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, позивачка просила суд постановити рішення, яким:

визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та на 1/2 частини земельної ділянки, кадастровий номер :01:018:0258, площею 0,1000 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач без відома позивачки зняв її з реєстрації у будинку, про що свідчить копія витягу з Реєстру територіальної громади від 08 жовтня 2024 року про місце реєстрації ОСОБА_1 .

Повідомляє, що у провадженні Носівського районного суду (стадія розгляду справи по суті) перебуває цивільна справа № 741/1160/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про виселення з будинку, без надання іншого житла, копія ухвали про відкриття провадження додана до матеріалів справи.

ОСОБА_1 претендує на 1/25 частки будинку (домоволодіння) та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , але може бути позбавлена права проживання та користування вказаним будинком до постановлення рішення у даній справі.

Виселення ОСОБА_1 зі спірного будинку до постановлення рішення у даній справі призведе до порушення прав та інтересів позивачки та утруднить виконання рішення в даній справі.

У судовому засіданні заявник (позивач) ОСОБА_1 заяву про забезпечення позову підтримала повністю. Зазначила, що разом з ОСОБА_2 вона прожила спільно 43 роки, іншого житла на праві власності вона не має. У період спільного проживання вони істотно покращили стан будинку, здійснивши його добудову.

Представник заявника (позивач) адвокат Даниленко Т.І. у судовому засіданні вимоги заяви підтримала повністю та просила їх задовольнити з правових підстав, зазначених у ній. Привертала увагу суду, що відповідач ОСОБА_2 усіма своїми діями прагне позбавити ОСОБА_1 права на проживання у будинку, одноособове право власності відповідача оспорюється та наразі є предметом позову у даній справі. У суміжній справі № 741/1160/25 про виселення ОСОБА_1 провадження зупинено, аналогічних клопотань про забезпечення позову не заявлялось.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 щодо задоволення заяви про забезпечення позову та заборони виселення ОСОБА_1 заперечив. Пояснив, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які нині мешкають з ним в одному будинку, своїми діями створюють йому нестерпні умови для проживання, унаслідок чого він звернувся до Носівського районного суду з позовною заявою про примусове виселення ОСОБА_1 . Дальше спільне проживання разом з ОСОБА_1 є неможливим, а тому, уважаючи себе власником будинку, він зняв останню з реєстрації за місцем проживання по АДРЕСА_1 .

Заслухавши пояснення сторін, представника заявника (позивача), дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали заяви про забезпечення позову, суд приходить до наступного висновку.

Так, відповідно до ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом.

Згідно з ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Згідно з ч. 6 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

В пунктах 2, 4 ч. 1 ст. 150 ЦПК України зазначено, що позов забезпечується, в тому числі, забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до ч. 10 ст. 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Зазначене обмеження не поширюється на забезпечення позову шляхом зупинення рішень, актів керівника або роботодавця про застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, відмова в наданні відпустки, відсторонення від роботи чи посади, будь-яка інша форма дискримінації позивача тощо) у зв`язку з повідомленням ним або його близькими особами про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції".

Ця норма означає, що не можна вживати заходи забезпечення позову, які повністю задовольняють вимоги позивача, якби це було остаточним рішенням у справі, оскільки такі заходи можуть бути надмірними, якщо спір ще не вирішено по суті. Заходи мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами і не повинні заздалегідь вирішувати весь спір, а лише забезпечувати можливість виконання судового рішення в майбутньому.

З матеріалів, доданих до заяви про забезпечення позову слідує, що ухвалою судді Носівського районного суду Чернігівської області від 03 липня 2025 року відкрито позовне провадження у цивільній справі № 7410/1160/25 (головуючий суддя Киреєв О.В.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення. В указаному позові позивач ОСОБА_2 просив суд виселити відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з належного йому на праві приватної власності житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Суд привертає увагу на те, що розгляд справи по суті це безпосередньо вирішення спору судом з ухваленням відповідного рішення. У свою чергу, забезпечення позову це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача до вирішення справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення суду.

Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази в сукупності із положеннями чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки заходи забезпечення позову, які просить суд застосувати позивач за змістом є тотожними із позовними вимогами, що суперечить ч. 10 ст. 150 ЦПК України.

Такий вид забезпечення позову ініційований заявником (позивачем) фактично є вирішенням позовних вимог поза межами судового засідання без встановлення обставин та ухвалення рішення по справі, а також суперечить змісту заходів забезпечення та меті їх застосування, яка полягає в захисті інтересів учасників процесу, а не в позбавленні (порушенні) прав інших осіб.

Тобто забезпечення позову в обраний позивачем спосіб є неприпустимим, оскільки виселення ОСОБА_1 з будинку може бути наслідком судового рішення, а не заходом забезпечення позову. Забезпечення позову це тимчасовий захід, покликаний уберегти права позивача до винесення остаточного рішення у справі, тоді як виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення є самим рішенням, яке підлягає виконанню після набрання ним законної сили.

У постанові Верховного Суду від 26 червня 2023 року у справі № 925/731/18 зазначено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Також суд констатує, що забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії щодо виселення позивача з будинку може уважатися вирішенням спору по суті, оскільки задоволення заяви фактично указуватиме на вирішення позовних вимог по суті у цивільній справі № 7410/1160/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення з огляду на їх тимчасовий характер.

Разом з цим, судом не встановлено наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у цій справі у разі задоволення позову.

Можливе настання негативних наслідків для заявника (позивача) ОСОБА_1 у виді позбавлення місця проживання не є достатньою та беззаперечною обставиною для вжиття заходів забезпечення позову. Суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які, ймовірно, може бути порушено в майбутньому. Сама можливість настання негативних наслідків чи порушення прав позивача в майбутньому не може визнаватись достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

Враховуючи зазначені доводи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст. ст.149-154, 157, 258, 261, 353 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника позивача адвоката Даниленко Тетяни Іванівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку в спільному майні подружжя шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти дії щодо виселення ОСОБА_1 з будинку по АДРЕСА_1 , відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Анатолій КРУПИНА