ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 675/963/25

Провадження № 22-ц/820/2441/25

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Дубова М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 10 вересня 2025 року, суддя Король О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Плужненської сільської ради Шепетівського району Хмельницької області про визнання права на земельну частку (пай),

встановив:

В червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Плужненської сільської ради Шепетівського району Хмельницької області про визнання права на земельну частку (пай) із земель колишнього колгоспу «Полісся», що знаходилося на території Борисівської сільської ради Шепетівського (до адміністративно-територіальної реформи Ізяславського) району Хмельницької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, із земель резервного фонду колишнього колгоспу або із земель запасу комунальної власності Плужненської сільської ради Шепетівського району Хмельницької області.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він з 15.05.1990 прийнятий у члени колгоспу «Полісся» с. Борисів Ізяславського (на сьогодні Шепетівського) району Хмельницької області та оформлений на роботу в тракторний парк трактористом, а 05.02.1996 був з нього звільнений за власним бажанням.

В 1995 році розпочався процес розпаювання земель колгоспу «Полісся» і в протоколі звітних зборів членів КСП «Полісся» від 16.02.1996, №2 містяться відомості про виведення його із членів КСП.

В протоколах загальних зборів та в протоколах засідання правління КСП «Полісся» за 1990 рік відсутні відомості про прийняття його в члени КСП, однак запис в трудовій книжці від 15.05.1990 підтверджує факт прийняття його в члени КСП та роботи на посаді тракториста в тракторному парку КСП «Полісся» с. Борисів.

17.11.1995 КСП «Полісся» отримало Державний акт на право колективної власності на землю серії ХМ №27, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №1.

При цьому, до Державного акта ХМ №27 додавався додаток 1, список громадян членів КСП «Полісся», які мають право на земельну частку (пай), згідно з яким його включено до списку під №342.

Оскільки він не отримував правовстановлюючого документу, сертифікату на право на земельну частку (пай), тому позбавлений можливості отримати земельну ділянку, яка відповідала б земельній частці (паю) та на яку, як вважає, має законне право, оскільки для виділення земельної ділянки в натурі на місцевості подача сертифіката є обов`язковою.

На переконання позивача неможливість отримати дублікат сертифіката на право на земельну частку (пай) через відсутність бланків сертифікатів та механізму їх видачі, призвело до порушення його права як власника земельної частки (паю), позбавило можливості в повному обсязі володіти, користуватися паєм відповідно до Земельного кодексу України та Цивільного кодексу України.

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 10.09.2025 в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що хоча у позивача і виникло право на земельну частку (пай) з дня видачі КСП «Полісся» Державного акта на право колективної власності на землю та розпаювання земель даного КСП, однак ОСОБА_1 пропустив встановлений законом строк позовної давності, який розпочався з 1995 року, з дати видачі КСП Державного акту на право колективної власності на землю, серії ХМ №27. Враховуючи, що строк позовної давності сплив в період, коли був чинним ЦК УРСР 1963 року, суд, відповідно до положень саме ЦК УРСР 1963 року зобов`язаний самостійно застосувати наслідки спливу строку позовної давності, без подання відповідної заяви іншими сторонами спору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування апеляційної скарги вказав, що строк на реалізацію права на отримання земельної частки (паю) законодавством не встановлено, відтак таке право підлягає захисту без обмеження строком позовної давності, що узгоджується з правовими висновками касаційного суду у справах №181/257/19 та №540/1100/18.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, в письмовій заяві просили суд розгляд справи провести без їх участі, підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача в суд не з`явився, про розгляд справи судом був повідомлений належним чином.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що згідно з копією архівної довідки №06-15/Д-196/2025 від 06.05.2025, виданої архівним відділом №2 Шепетівської районної державної адміністрації Хмельницької області в 1992 році, за рішенням загальних зборів колгоспників колгосп «Полісся», с. Борисів Ізяславського району Хмельницької області реорганізовано в колективне сільськогосподарське підприємство «Полісся» с. Борисів (протокол від 29.09.1992 №2); підстава: ф. 61, оп. 1, спр. 74, арк. 23 зворотній.

В копії архівної довідки №06-15/Д-232/2025 від 19.05.2025, виданої архівним відділом №2 Шепетівської районної державної адміністрації Хмельницької області зазначено, що в протоколі засідання правління КСП «Полісся», с. Борисів Ізяславського району Хмельницької області від 16.02.1996, №2, містяться відомості про виведення з членів КСП « ОСОБА_1 » (так в документі); підстава: ф. 61, оп. 1, спр. 81, арк. 6 зворотній, 10 зворотній. Відповідно до даної архівної довідки в протоколах загальних зборів та в протоколах засідання правління КСП «Полісся» за 1990 рік відсутні відомості про прийняття ОСОБА_1 в члени КСП; переглянуто: ф. 61, оп. 1, спр. 70, 71.

Як вбачається зі змісту записів трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 , 15.05.1990 року він був прийнятий у члени колгоспу «Полісся», с. Борисів Ізяславського району Хмельницької області та оформлений на роботу в тракторний парк трактористом, з 05.02.1996 року був звільнений за власним бажанням.

Згідно з копії Державного акта на право колективної власності на землю серії ХМ №27, який видано колективному сільськогосподарському підприємству «Полісся», с. Борисів Ізяславського району Хмельницької області, у колективну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва передано 2345,9 гектарів землі в межах згідно з планом. При цьому, у списку громадян членів КСП «Полісся», які мають право на земельну частку (пай), який є додатком 1 до Державного акта ХМ №27, ОСОБА_1 значиться під №342.

Сертифікат на право на земельну частку (пай) КСП «Полісся», с. Борисів Ізяславського району на ім`я ОСОБА_1 не видавався, що підтверджується листом Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області №27453 від 12.05.2025.

Положеннями частин першої, другої статті 2 Закону України від 05.06.2003, №899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що основним документом, який посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Згідно з пунктом 2 Указу Президента України від 08.08.1995, №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 16.04.2004, №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Згідно з пунктами 4, 5, 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції від 16.01.2003, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Правовідносини, що є предметом розгляду у цій справі, виникли до набрання чинності ЦК України, отже для вирішення даної справи підлягають застосуванню норми ЦК УРСР.

За правилами статті 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень статті 74 ЦК УРСР вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності.

Згідно зі статтею 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22.10.1996 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20.09.2011 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Статтею 80 ЦК УРСР передбачено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності на звернення до суду з цим позовом.

Так, ОСОБА_1 на момент отримання КСП «Полісся» державного акта на право колективної власності на землю 17.11.1995 був його членом та був включений до списку осіб, доданого до державного акта. Тобто, право ОСОБА_1 на земельну ділянку (пай) виникло з 17.11.1995, однак останній звернувся до суду за захистом своїх прав лише в червні 2025 року, більш ніж через 30 років.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не скористався своїм правом на отримання сертифікату та виділення в натурі земельної частки (паю), яке виникло у нього ще у 1995 році (коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників), що є загальновідомим фактом, і за свого життя пропустив встановлений законодавством строк звернення до суду з позовом про відновлення свого права, оскільки про порушення своїх прав дізнався або повинен був дізнатися, коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників, суд правильно самостійно застосував наслідки спливу строку позовної давності згідно зі статтею 75 ЦК УРСР, незалежно від подання відповідної заяви сторонами спору та відмовив позивачу у задоволенні позову з даних підстав.

В той же час, ОСОБА_1 ні в позовній заяві ні в апеляційній скарзі не навів мотивів пропуску ним позовної давності з причин, які б суд міг визнати поважними.

Схожі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 31.10.2024 у справі №190/1900/23, від 07.11.2025 у справі №597/856/20.

Доводи позивача про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення цивільного законодавства про позовну давність та про наслідки спливу позовної давності, є необґрунтованими.

Сама по собі наявність у позивача права на земельну частку (пай), яке він не реалізував і звернувся в суд з позовом про його захист, є підставою для вирішення судом питання щодо дотримання ним законодавчо встановленого строку звернення до суду. При цьому, норми цивільного законодавства не містять винятків щодо незастосування положення про позовну давність та наслідків її спливу до правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі або ідентичних за своїм правовим змістом.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційної скарги слід визнати необґрунтованими.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 10 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2025 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова