ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 670/475/25

Провадження № 22-ц/820/2461/25

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Спірідонової Т. В. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А. М.

розглянув у порядку частини 1 статті 369 ЦПК України цивільну справу № 670/475/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Побережною Іриною Володимирівною, на рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 18 вересня 2025 року, у складі судді Мамаєва В.А., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року ТОВ «Коллект Центр» звернулося до суду з позовом, в якому просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за договором № від 10.12.2019 у розмірі 53209,99 грн, витрати на сплату судового збору у розмірі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 16000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10 грудня 2019 року між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_2 було укладено договір № , за умовами якого кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з максимальним лімітом 20000 грн, в межах строку дії договору 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного сторонами. Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладення договору шляхом заповнення заяви про надання (отримання) кредиту на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої в подальшому кредитодавцем було перераховано грошові кошти в розмірі, встановленому договором. Позикодавець належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику кредиті кошти в порядку, передбаченому умовами договору. Проте, відповідач не виконує свої зобов`язання, грошові кошти не повертає, проценти за користування коштами не сплачує.

Загальний розмір заборгованості за договором № від 10.12.2019 в межах строку кредитування 36 місяців, а саме з 10.12.2019 по 09.12.2022 становить 75049,99 грн. Проте, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 53209,99 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 4000 грн; заборгованість за відсотками 49209,99 грн.

14 липня 2021 було укладено договір №14-07/21, відповідно до якого ТОВ «Інфінанс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №. При цьому, 10 січня 2023 року було укладено договір № 10-01/2023, за яким ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №. Таким чином, ТОВ «Коллект Центр» наділено правом вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 18 вересня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за договором надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 10.12.2019 в сумі 53209,99 грн, з яких: тіло кредиту - 4000 грн, заборгованість за процентами - 49209,99 грн ; судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 8000 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що сторони уклали договір, в якому узгодили істотні умови кредитування, зокрема щодо суми позики, строку кредитування, відсоткової ставки. Відповідач, підписуючи договір позики № від 10.12.2019, погодився з усіма умовами надання кредиту, в тому числі і щодо продовження строку кредитування в разі продовження користування позичальником кредитом (траншем) понад строк кредитування. Відповідач не виконував умови кредитного договору належним чином, тому заборгованість підлягає стягненню на користь позивача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Побережна І.В.,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за договором надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 10.12.2019, в сумі 6100 грн, з яких: 4000 грн - тіло кредиту, 2100 грн - відсотки за кредитом.

Узагальнення доводів апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно визначено строк кредитування по договору позики, та відповідно розмір процентів за цим договором. Апелянт зазначає, що сума кредиту становила 4000 грн, термін кредиту 30 днів. Умовами договору було визначено, що кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем. Строк користування кожним траншем є окремим та визначається відповідно до умов договору у відповідних додатках до договору. Апелянт зауважує, що згідно з пропозицією надання 4 траншу кредиту згідно із Заявою-анкетою № від 01.03.2020 в рамках договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 10.12.2019 (оферта), основні умови кредиту (траншу) є наступні: розмір кредиту (траншу) 4000 грн, строк користування кредитом 30 днів, строк дії договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 10.12.2019 3 роки, відсоткова ставка 1,75% за один день користування кредитом, загальна вартість кредиту у грошовому вираженні становить 2100 грн. Судом першої інстанції не враховано, що відповідно до вимог ч.1-2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Апелянт вважає, що при стягненні заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між сторонами кредитного договору умовами, в тому числі, графіком платежів та анкетою-заявою, а не неоднозначними умовами, які дозволили кредитодавцю нараховувати непропорційно великі суми грошових коштів за користування кредитом поза визначеним строком кредитування. Оскільки умови договору не дають можливості визначити справжній зміст умов договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 10.12.2019 щодо строку його дії, тому потрібно застосовувати правило, за яким договір повинен тлумачитися проти того, хто його написав.

Апелянт зазначає, що судом не враховано, що нарахування факторами процентів за договором надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 10.12.2019 за період після первинного відступлення прав вимоги, тобто після 14.07.2021, та включення цієї суми в розмір заборгованості відповідача є протиправним і таким, що суперечить умовам договору факторингу №14-7/21 від 14.07.2021.

Щодо вирішення судом питання стягнення витрат на правничу допомогу, апелянт вважає, що вартість виконаних представником позивача робіт є завищеною, не відповідає критеріям обґрунтованості та розумності їх розміру у розумінні приписів частини 3 статті 141 ЦПК України, не є співмірною зі складністю справи, заявлені позивачем витрати не є фактичними та неминучими, більше того є невиправданими та необґрунтованими, а відтак відповідні витрати підлягають перерозподілу з урахуванням вимог вищезазначеної норми.

Процесуальні дії апеляційного суду

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 24 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 27 жовтня 2025 року призначено справу до розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до положень статті 369 ЦПК України за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Коллект Центр» зазначив, що у розрахунку заборгованості (розрахунку первісного кредитора і фактора) чітко вказано з чого складається заявлена сума заборгованості, відповідно до яких умов договору та за який період вона була нарахована. Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Позикодавець зі своєї сторони належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику кредитні кошти в порядку, передбаченому умовами договору, що підтверджується відповідними доказами, які додані до позовної заяви. Строк повернення грошових коштів за договором наступив, але відповідач не виконує свої зобов`язання, грошові кошти не повертає, проценти за користування коштами не сплачує. Відповідно до наданого розрахунку заборгованості, нарахування відсотків здійснювалось в межах строку кредитування, визначеного та погодженого сторонами договору. Звертає увагу суду, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження належного виконання умов договору та відповідачем не спростовано розрахунок заборгованості по кредиту. Розмір та порядок нарахування відсотків погоджений сторонами кредитного договору, підстави виникнення заборгованості є законними, а її розмір є розумним та справедливим.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотивувальна частина

Встановлені фактичні обставини справи

Встановлено, що 10 грудня 2019 року між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 укладено договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №, який підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора 1f214v, який відправлено на фінансовий номер +50.

Відповідно до положень пунктів 1.1., 1.2. Договору № товариство надає позичальнику фінансову послугу з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, а саме: кошти на умовах фінансового кредиту для власних потреб на умовах договору, а також згідно Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту за умовами програми «Pozichka», які є невід`ємною частиною договору, а позичальник зобов`язується отримати та належним чином використовувати і повернути в передбачені договором строки кредит та сплатити відсотки й інші платежі за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором та Правилами. Кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору - 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного сторонами у Додатку № 1 та Додатку № 2 до договору - при наданні (отриманні) першого траншу кредиту, та Додатку № 3 та Додатку № 4 до договору - при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту. Строк користування кожним траншем є окремим та визначається відповідно до умов договору: Додатку № 1 та Додатку № 2 до договору - при наданні (отриманні) першого траншу кредиту, та Додатку № 3 та Додатку № 4 до договору - при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту.

Згідно із положенням пункту 1.6. договору № максимальна відсоткова ставка, яка нараховується за один календарний день на суму фактичного залишку заборгованості становить 1,75 %. Розмір відсотків за один день користування кредитом (траншем) та річна відсоткова ставка визначаються сторонами у Додатку № 1 та Додатку № 2 до договору при наданні (отриманні) першого траншу кредиту та Додатку № 3 та Додатку № 4 до договору при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту.

Згідно із пунктом 1.15. договору № розмір кредиту (траншу), строк користування кредитом (траншем), вартість кредиту (траншу) у грошовому вираженні, реальна річна процентна ставка за кредитом (траншем) визначається сторонами у Додатку № 1 та Додатку № 2 до договору - при наданні (отриманні) першого траншу кредиту та Додатку № 3 та Додатку № 4 до договору - при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту.

Відповідно до пункту 2.9. договору № позичальник зобов`язаний повернути вчасно отримані кредитні кошти та сплатити відсотки за користування фінансовим кредитом та інші платежі, передбачені договором.

Згідно із пунктом 3.5. договору № сторони окремо погодили, що у випадку користування позичальником кредитом (траншем) понад строк, встановлений відповідно до п. 1.15. договору або додатковими угодами між сторонами, зобов`язання позичальника за цим договором продовжуються на весь період фактичного користування кредитом (траншем), при цьому у випадку, якщо відсоткова ставка за користування кредитом (траншем), що встановлена відповідно до п. 1.15 цього Договору менше ніж 1,75 відсотків від суми кредиту (траншу) за кожен день користування кредитом (траншем), то правила нарахування процентів за відсотковою ставкою, визначеною відповідно до п. 1.15 Договору скасовуються з першого дня прострочення кредитом (траншем) і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за понадстрокове користування Кредитом (траншем), а саме 1,75 відсотків за кожен день користування кредитом (траншем), починаючи з дати першого дня прострочення строкового повернення кредиту (траншу) і до дня повного повернення кредиту (траншу). Сторони погодили, що товариство має право застосувати до позичальника одноразовий штраф за неналежне виконання умов Договору, у зв`язку з неповерненням кредиту позичальником у обумовлений строк сторонами, який розраховується як сума залишку коштів за кожний день користування кредитом (траншем), в період строкового користування кредитом (траншем) помножена на відсоткову ставку, яка розраховується по формулі 1,75% мінус відсоткова ставка встановлена відповідно до п. 1.15 Договору.

01 березня 2020 року ОСОБА_2 отримав четвертий транш кредиту в сумі 4000 грн шляхом перерахування на банківську картку НОМЕР_1 , що підтверджується листом № 21721/404 від 21.07.2021 року, наданим ТОВ «Інфінанс» та листом №1980_51 від 07.03.2025 року, наданим ТОВ «Універсальні Платіжні Рішення».

Заявка анкета на отримання кредиту від 01.03.2020, акцепт оферти від 01.03.2020 на отримання 4 траншу кредиту в рамках надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 10 грудня 2019 року, підписані відповідачем за допомогою електронного підпису.

14.07.2021 року між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 14-07/21, відповідно до умов якого ТОВ «Інфінанс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 10.12.2019 року, що укладений між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 . Згідно з реєстром боржників до договору факторингу № 14-07/21 від 14.07.2021 року відповідач ОСОБА_2 у списку зазначений за № 6429. Перехід права вимоги до ТОВ «Вердикт Капітал» (п. 6.1.4 Договору № 14-07/21) підтверджується платіжним дорученням від 14.07.2021 року, актом приймання-передавання реєстру боржників від 14.07.2021 року та реєстром боржників.

10.01.2023 року між ТОВ «Вердикт-Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладено договір про відступлення (купівлі-продаж) прав вимоги № 10-01/2023, відповідно до якого первісний кредитор відступив новому кредитору за плату права вимоги до боржників, зазначених у додатках № 1 та № 3 до цього договору, в тому числі і за договором надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 10.12.2019 року, що укладений між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_2 . Згідно з реєстром боржників до договору про відступлення (купівлі-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 року відповідач ОСОБА_2 у списку зазначений за № 10453. Перехід права вимоги до ТОВ «Коллект Центр» (п. 5.2. Договору № 10-01/2023) підтверджується актом прийому-передачі реєстру боржників від 10.01.2023 року та реєстром боржників.

Заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № від 10.12.2019 за період з 01.03.2019 по 09.12.2022 перед ТОВ «Вердикт Капітал» становить 75049,99 грн з яких: 4000 грн заборгованість по основній сумі кредиту; 35069,99 грн заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги (за період 01.03.2020 - 14.07.2021); 35980,00 грн нарахування відсотків за кредитним договором (за період 14.07.2021 09.12.2022). Враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності позивач визначив розмір заборгованості у розмірі 53209,99 грн, з яких: 4000 грн заборгованість по тілу кредиту; 49209,99 грн заборгованість по відсоткам (а.с.17-20, 23).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині стягнення процентів по кредитному договору, а тому рішення суду в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту не є предметом апеляційного оскарження.

Вирішуючи питання щодо стягнення процентів, суд першої інстанції виходив з того, що вони нараховані в межах строку кредитування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами першою, другою статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Так, пунктами 5, 6, 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Правилами статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20.

Судом встановлено, що договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 10 грудня 2019 року підписано відповідачем з використанням електронного підпису з одноразовим ідентифікатором 1f214v.

По даному кредитному договору, укладеним з відповідачем, у письмовій формі було досягнуто згоду щодо істотних умов кредитного договору, в тому числі щодо строку кредитування та нарахування процентної ставки.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи питання щодо стягнення процентів за користування кредитом, колегія суддів виходить з наступного.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 висловила таку правову позицію: «надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондується жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.»

На підставі вищевикладеного, при визначенні розміру процентів, які підлягають стягненню на користь позивача, колегія суддів враховує, що нарахування процентів може здійснюватися в межах строку кредитування.

Умовами договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 10.12.2019, передбачено, що кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного сторонами у додатках до договору. Строк користування кожним траншом є окремим та визначається відповідно до умов договору (п.1.2.) протягом 36 календарних місяців з дня укладення договору позичальнику надається право користуватися діючим лімітом кредиту, які позичальник зобов`язаний повернути Товариству в рамках надання кредиту на умовах договору та правил (п.1.7.). Строк останнього траншу не може перевищувати строк, вказаний в п.1.2. договору (п.1.10.). Максимальна реальна річна процентна ставка за кредитом становить 638,75% (п.1.10.2.).

Згідно із положеннями пункту 1.6. договору № від 10.12.2019 максимальна відсоткова ставка, яка нараховується за один календарний день на суму фактичного залишку заборгованості становить 1,75%. Розмір відсотків за один день користування кредитом (траншем) та річна відсоткова ставка визначаються сторонами у Додатку № 1 та Додатку № 2 до договору при наданні (отриманні) першого траншу кредиту та Додатку № 3 та Додатку № 4 до договору при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту.

З розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Вердикт Капітал» станом на 10.01.2023 за період з 14.07.2021 по 09.12.2022, заборгованість по договору позики становить 75049,99 грн з яких: 4000 грн заборгованість по основній сумі кредиту; 35069,99 грн заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги; 35980,00 грн нарахування відсотків за кредитним договором. Враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності позивач визначив розмір заборгованості у розмірі 53209,99 грн. з яких: заборгованість по тілу кредиту - 4000 грн; заборгованість по відсоткам - 49209,99 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежності даних розрахунків, оскільки вони не містять в собі детального розрахунку нарахованих процентів не заслуговують на увагу, оскільки з розрахунку вбачається, що нарахування процентів здійснювалося з дотриманням умов кредитування.

Стороною відповідача не заперечується факт укладання вказаного кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів. При цьому не погоджуючись із сумою нарахованих відсотків, відповідачем не надано доказів на спростування наявних в матеріалах справи розрахунків заборгованості, не надано іншого розрахунку заборгованості.

Установивши вказані обставини та враховуючи, що між сторонами у справі виникли кредитні правовідносини, сторони договору визначили строк кредитування 36 місяців, відповідач отримав кредитні кошти, які в порядку та на умовах договору не повернув, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованості по кредитному договору на загальну суму в розмірі 53209,99 грн в межах заявлених позовних вимог.

Посилання апелянта, що нарахований позивачем розмір процентів за кредитним договором є непропорційно великою сумою компенсації та не відповідає засадам справедливості, добросовісності та суперечить вимогам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо неприпустимості встановлення у договорі несправедливих умов, суд не бере до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

З огляду на положення ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» включення у договори із споживачем умов, які є несправедливими, є підставою для визнання таких умов недійсними.

Однак, відповідачем не надано доказів на підтвердження визнання кредитного договору в судовому порядку недійсним, в цілому або в частині. При цьому колегія суддів зазначає, що відповідачем при розгляді справи в суді першої інстанції не заявлялося зустрічних вимог про визнання кредитного договору недійсним, в частині визначення розміру процентів за користування кредитними коштами у зв`язку з їх невідповідністю вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, в силу вказаної вище презумпції правомірності правочину (ст.204 ЦК України) правомірність положень цього договору презюмується.

Посилання апелянта, що заборгованість по кредиту нарахована поза межами строку користування кредитом (траншем) не заслуговують на увагу та спростовується умовами договору.

Сторони визначили основні умови надання кредиту (траншу), в тому числі у п.3.5 договору надання позики № передбачили умови продовження строку кредитування у разі користування позичальником кредитом (траншем) понад строк кредитування, встановлений відповідно до п. 1.15 договору.

Тому відповідач, укладаючи договір надання позики № , погодився з усіма умовами надання кредиту, в тому числі з умовами договору про продовження строку кредитування у разі продовження користування позичальником кредитом (траншем).

У кредитному договорі сторони належним чином узгодили умови та відповідний розмір процентної ставки, на підставі яких позивачем здійснювалося нарахування заборгованості по відсоткам, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення відсотків по кредиту, які нараховано в межах строку кредитування, а саме за період з 10.12.2019 по 09.12.2022.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.

Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012).

В обґрунтування заявлених позовних вимог на підтвердження переходу до позивача ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за договором від 10 грудня 2019 року № позивач надав суду документи: договір факторингу від 14 липня 2021 року № 14-07/21, укладений між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал»; акт приймання-передавання Реєстру боржників в електронному вигляді за договором факторингу №14-07/21 від 14.07.2021, реєстр боржників до договору факторингу №14/07 від 14.07.2021; договір про відступлення (купівля-продаж) прав вимоги №10-01/2023 від 10 січня 2023 року, укладений між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр»; акт прийому-передачі реєстру боржників за договором №10-01/2023 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 10.01.2023; акт зарахування зустрічних однорідних вимог від 28.02.2023; реєстр боржників до договору №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023

Надані копії договорів та витяги з реєстру боржників містять усі необхідні реквізити, зокрема підписи та печатки сторін і в повному обсязі підтверджують факт переходу до позивача права вимоги до ОСОБА_1 за укладеним між ним та ТОВ «Інфінанс» кредитним договором № від 10.12.2019.

Крім того, оскільки предметом судового розгляду є спір про стягнення із відповідача на користь ТОВ «Коллект Ценр» заборгованості за кредитним договором, а договори факторингу відповідачем не оспорювалися, у даному випадку слід виходити з презумпції правомірності правочину, а також презумпції обов`язковості виконання договору.

Наявними в матеріалах справи договорами факторингу, витягами з реєстру боржників і прав вимоги, які належно засвідчені печатками та підписами сторін, підтверджується перехід права вимоги до позивача та спростовується те, що позивач не набув права вимоги по кредитному договору та не мав права нараховувати заборгованість за кредитом в межах строку кредитування.

З огляду на наведені обставини та докази у справі, вбачається, що відбулась заміна кредитодавця на підставі укладених договорів, а тому до ТОВ «Коллект Центр» перейшло право вимоги за кредитним договором № від 10.12.2019, укладеним між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності нарахування ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості за договором після отримання прав вимоги до боржників за договором факторингу №14-07/21 від 14.07.2021 не заслуговують на увагу та спростовується наступним.

Відповідно до п.2.4 договору факторингу №14-07/21 від 14.07.2021 сторони погодили, що фактор (ТОВ «Вердикт Капітал») одержує право (замість клієнта ТОВ «Інфінанс») вимагати від боржників належного виконання всіх грошових зобов`язань за договорами про надання фінансових послуг, право вимоги за якими передається.

З урахуванням вищевикладеного, правильними є висновки суду першої інстанції про те, що нарахування відсотків за кредитним договором № здійснювалося з 10.12.2019 по 09.12.2022 в межах строку кредитування, який продовжено відповідно до умов п.3.5. договору позики на строк дії договору протягом 36 місяців.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості по кредитному договору з відповідача на користь позивача в межах заявлених вимог.

Щодо оскарження рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вартість робіт є завищеною, не відповідає критеріям обґрунтованості та розумності їх розміру та не є співмірним зі складністю справи колегія суддів зазначає.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною другою статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та тін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №750/2055/20 зазначено, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі №143/173/19 зроблено висновок про те, що згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Згідно з п.п. 1-2 частини 1 статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статті 30 Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Отже, склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

На підтвердження вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу позивач надав до суду договір №01-07/2024 про надання правової допомоги, укладеного між ТОВ «Коллект Центр» (клієнт) та адвокатським об`єднанням « Лігал ассістанс», за яким останній взяв на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу клієнту; заявку на надання юридичної допомоги №391 від 01.05.2025 про надання адвокатським об`єднанням «Лігал ассістанс» правових послуг по супроводу примусового стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , в якій визначено перелік послуг та їх вартість на загальну суму 16000 грн; витяг з акту №10 про надання юридичної допомоги від 30.05.2025 про надання юридичної допомоги у справі до відповідача ОСОБА_1 по договору №; прайс-лист АО «Лігал Ассістанс».

Відповідно до витягу з акту №10 про надання юридичної допомоги від 30.05.2025 АО «Лігал Ассістанс» надало юридичну допомогу ТОВ «Коллект Центр» у справі за позовом до відповідача ОСОБА_1 (договір №) на загальну суму 16000 грн, з яких: надання усної консультації з вивчення документів (витрачено 2 години) 2000 грн; складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду (витрачено 4 години) 12000 грн.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції Побережна І.В., яка діяла в інтересах відповідача ОСОБА_1 подавала клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та вказувала, що вартість виконаних представником позивача робіт є завищеним, не відповідає критеріям обґрунтованості та розумності їх розміру у розумінні приписів ч. 3 ст.141 ЦПК України, не є співмірними зі складністю справи, тому підлягають перерозподілу.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції врахував конкретні обставини даної справи, її складність, обсяг наданих послуг з правничої допомоги, обґрунтування заявником розміру цих витрат, те, що справа є незначної складності, в даній категорії справ наявна узгоджена та усталена судова практика, тому суд стягнув 8000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів погоджується із даним висновком суду першої інстанції, враховуючи, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та не співмірності у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2019 у справі №211/3113/16-ц).

Таким чином, враховуючи клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, зважаючи на складність справи, предмет доказування у даній справі, складність застосування норм права, колегія суддів вважає, що розмір правничої допомоги до відшкодування у визначеному судом першої інстанції в розмірі 8000 грн відповідає критерію розумності та є співмірною з обсягом наданих адвокатом послуг, а також часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання стягнення судових витрат понесених у зв`язку із наданням правничої допомоги в суді першої інстанції слід залишити без змін.

Висновки суду апеляційної інстанції

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає.

Судові витрати

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, то підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Побережною Іриною Володимирівною, залишити без задоволення.

Рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 18 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 листопада2025 року.

Судді: Т. В. Спірідонова

Р. С. Гринчук

А. М. Костенко