РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 рокум. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Глос М. Л.,

за участю секретаря судового засідання Сороченко М. О.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача Розумної О. О.,

представника відповідача Мостової К. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданим в його інтересах представником адвокатом Розумною Оксаною Олександрівною, до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через свого представника адвоката Розумну О. О. звернувся до суду із позовом до відповідачів про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням зі служби в органах поліції, у розмірі 1 080 000,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилається на такі обставини.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 08.03.2022 року № 169 щодо позивача було застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції за порушення службової дисципліни. Підставою вжиття такого дисциплінарного заходу став висновок службового розслідування про наявність ознак дисциплінарного проступку у бездіяльності ОСОБА_1 , що полягала у неприбутті до місця несення служби без поважних причин, невиконанні своїх службових обов`язків і завдань територіальної оборони, несприянні виконанню обов`язків поліції в умовах воєнного стану у період із 25.02.2022 року до 05.03.2022 року. У порядку реалізації зазначеного дисциплінарного стягнення позивача наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області № 137 о/с від 09.03.2022 року було звільнено зі служби в органах поліції на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Водночас, як стверджується у позові, результати службового розслідування, що стали підставою притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, не відповідають фактичним обставинам подій. Зокрема, 24.02.2022 року у перший день повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України позивач знаходився на робочому місці на чергуванні і разом з колегами займався евакуацією службової документації, після чого особовий склад управління поліції отримав команду продовжувати роботу дистанційно і залишатися на телефонному зв`язку. Ввечері 24. І в ніч з 24 на 25.02.2025 року, в умовах постійних обстрілів і бомбардувань м. Харкова ОСОБА_1 брав участь в облаштуванні укриття у підвалі багатоквартирного будинку за місцем свого проживання й організував там охорону, щоб убезпечити сусідів і себе від мародерів та інших злочинців, які користувалися кризовою ситуацією.

Вранці 25.02.2025 року упродовж нетривалого часу він був без зв`язку, оскільки телефон розрядився. Коли ОСОБА_1 зміг зарядити свій гаджет і дізнався, що йому телефонував керівник, позивач 25.02.2022 року прибув за місцем служби і пояснив ситуацію. Того ж дня заступник начальника відділу слідчого управління ГУ НП в Харківській області О. Брумм розмістила у корпоративному чаті месенджера Viber повідомлення про необхідність усім працівникам щоденно о 06:00 інформувати керівництво шляхом проставлення позначки «+» про те, що з ними все гаразд і вони на зв`язку.

26 і 27.02.2022 року ОСОБА_1 не мав чергувань, постійно перебував на телефонному зв`язку і жодних вказівок від керівництва не отримував. 28.02.2022 року позивач вийшов на роботу, заступив на чергування і довідався від чергового по ГУНП, що чергування скасовані, оскільки всю інформацію передають безпосередньо до районних відділів, а тому ОСОБА_1 як черговому необхідно постійно бути на зв`язку. У подальшому цього ж дня він допомагав знайомим медичним працівникам дістатися своїх домівок на Павловому Полі, однак повернутися звідти не міг до 03.03.20222 року через інтенсивні обстріли, бомбардування і вуличні бої у цьому районі. Проте увесь цей час позивач постійно був на зв`язку і повідомляв керівництво, що з ним усе гаразд, шляхом проставлення позначки «+» у корпоративному чаті.

03.03.2022 року ОСОБА_1 займався евакуацією літньої хворої матері у м. Люботин, про що повідомив заступника начальника слідчого відділу Б. В. Луценка. 04.03.2022 року позивач був на телефонному зв`язку, а 05.03.2022 року за вказівкою керівництва прибув до місця служби, де начальник управління без жодних пояснень вказав йому здати службове посвідчення і табельну зброю. Після цього ОСОБА_1 було виключено зі службової групи у месенджері Viber, у зв`язку з чим він більше не мав змоги звітувати шляхом проставлення позначки «+». 06.03.2022 року позивач займався евакуацією дружини і доньки з м. Харкова. Увечері цього ж дня, коли повернувся у м. Люботин, подзвонив своєму безпосередньому керівнику начальнику слідчого відділу ОСОБА_2 , який повідомив, що виходити на чергування 08.03.2022 року не потрібно. У подальшому ОСОБА_1 намагався з`ясувати ситуацію і свої подальші дії шляхом дзвінків керівництву, численних звернень до колег, проте змістовної відповіді не одержав і впродовж тривалого часу був у стані невизначеності. Про проведення службового розслідування його сповіщено не було.

Лише у травні 2022 року ОСОБА_1 на месенджер надійшло повідомлення з витягом із наказу про його звільнення з посади у порядку реалізації дисциплінарного стягнення. Як стверджує позивач, ця новина шокувала його, адже він службової дисципліни не порушував, у період з 25.02.2022 року до 06.03.2022 року в окремі дні не виходив на роботу за місцем служби через об`єктивну неможливість в умовах постійних обстрілів, бомбардувань міста, вуличних боїв у перші дні повномасштабної війни, коли працівники відповідного структурного підрозділу поліції виконували свої службові обов`язки дистанційно за усним розпорядженням керівництва, всю службову документацію було евакуйовано і в офісній будівлі ГУ НП в Харківській області ніхто із колег не перебував. Водночас він, ОСОБА_1 , у ці дні, використовуючи свої професійні знання та навички поліцейського, забезпечував громадський порядок і безпеку співгромадян, надавав допомогу всім, хто її потребував, а також здійснював евакуацію членів своєї сім`ї з м. Харкова.

Незаконність дій та рішень ГУНП в Харківській області в особі уповноважених керівників констатовано рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2022 року, яке набрало законної сили. Цим рішенням суд визнав протиправним і скасував накази відповідача № 169 від 08.03.2022 року про застосування щодо ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення та № 137 від 09.03.2022 року про звільнення його з посади і постановив поновити позивача на посаді слідчого відділу розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого управління ГУНП в Харківській області.

ОСОБА_1 наголошує, що протиправними діями та рішеннями відповідача йому завдано тяжкої психологічної травми, оскільки він втратив улюблену роботу, якій присвятив 24 роки життя, і всі плани на майбутнє було зруйновано. Моральні страждання позивача підсилювало відчуття гострої несправедливості звільнення зі служби, заплямована професійна репутація і втрата довіри людей, в очах яких він нібито зрадив присязі. Доведення у судовому порядку незаконності притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення з посади потребували значного часу та зусиль відповідні процедури зайняли майже рік. Пережитий ОСОБА_1 стрес призвів до загострення низки хронічних захворювань, у тому числі серцево-судинної системи, у зв`язку з чим він у подальшому після поновлення на посаді змушений був звільнитися з роботи у правоохоронних органах за станом здоров`я, і зараз є особою з інвалідністю ІІ групи. Як стверджує позивач, різке погіршення стану його здоров`я є прямим та безпосереднім наслідком протиправних дій уповноважених службових осіб ГУНП в Харківській області щодо накладення на нього дисциплінарного стягнення і звільнення з посади.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 як на докази характеру й обсягу завданих йому душевних страждань посилається на дані висновку за результатами проведення психологічного експертного дослідження № 362 від 31.05.2024 року. Згідно з цим висновком у результаті протиправних службового розслідування, притягнення до дисциплінарної відповідальності і звільнення з лав Національної поліції у ОСОБА_1 відбулися деструктивні зміни в емоційному стані, в індивідуально-психологічних проявах, що перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості. Зазначена ситуація є психотравмувальною для позивача, і йому завдано суттєвих моральних страждань, які з огляду на тривалість, інтенсивність впливу на основні сфери життєдіяльності і негативні наслідки є психологічною підставою для визначення судом заподіяння позивачу моральної шкоди. За умови визнання судом спричинення такої шкоди її орієнтовний розмір становить 135 мінімальних заробітних плат.

30 січня 2025 року від представника Головного управління Національної поліції в Харківській області на адресу суду надійшов відзив, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач був звільнений із поліції через дисциплінарне порушення безпідставну відсутність на службі під час воєнного стану (25.02.202205.03.2022). Рішення про звільнення прийняте в межах закону та повноважень керівництва, без порушення його прав чи упередженості. Пізніше ОСОБА_1 був поновлений на посаді, але це саме по собі не є доказом заподіяння моральної шкоди. Відповідач заперечує наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями ГУНП в Харківській області в особі уповноважених службових осіб та моральними стражданнями позивача. На думку представника відповідача, в основу експертного висновку, на який посилається ОСОБА_1 , покладено лише слова позивача, при проведенні відповідного дослідження не враховано інших факторів (психологічний стан ОСОБА_1 , наявність у нього хронічних захворювань, бойові дії, розлучення,) і його результати ґрунтуються на припущеннях, а не фактичних даних. Відповідач наголошує, що позивач отримував заробітну плату, медичне забезпечення та допомогу від держави, тому підстав для компенсації немає. Розмір моральної шкоди, визначений експертом, представник позивача вважає необґрунтованим і завищеним. З наведених підстав просить суд відмовити у задоволенні позову.

Позивач та його представник у судовому засіданні просили суд позов задовольнити з викладених у позовній заяві доводів і міркувань.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову і навела аргументи, аналогічні викладеним у відзиві.

ОСОБА_1 у судовому засіданні надав такі пояснення. Він безперервно працював в органах міліції та поліції з 1999 року, у тому числі на посадах оперативного працівника та слідчого, роботу завжди любив, ставився до неї відповідально, мав гарну репутацію, займав керівні посади, неодноразово нагороджувався за сумлінну працю. Ненормований графік роботи, регулярні тривалі стреси призвели до професійних захворювань. Під час роботи на посаді слідчого слідчого управління ГУ НП в Харківській області у нього виник конфлікт із безпосереднім керівником начальником відділу розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості ОСОБА_2 через розбіжності із принципових для позивача питань служби. Крім цього, йому, ОСОБА_1 раніше пропонували посаду заступника начальника слідчого управління, від якої він відмовився. Припускає, що особиста неприязнь ОСОБА_2 до нього могла бути зумовлена, в тому числі, цим, оскільки начальник відділу бачив у ньому конкурента. У зв`язку із конфліктом позивач планував перейти до іншого структурного підрозділу, пройшов атестацію.

У день початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України він був на чергуванні, отримав табельну зброю та займався евакуацією службових документів. Керівництво наказало евакуюватися до Полтави, однак він вимушений був залишатися у Харкові, оскільки мав доглядати літню хвору матір і вирішувати питання про вивезення її у безпечніше місце. У зв`язку з початком у місті активних бойових дій у ГУНП в Харківській області фактично було запроваджено дистанційний режим роботи, що передбачав вихід поліцейських на місце служби лише у дні чергувань. В інші дні працівникам було дозволено перебувати у робочий час за межами офісного приміщення, при цьому кожен щодня о 06:00 повинен був звітувати у корпоративному чаті у месенджері Viber шляхом проставлення позначки «+», це означало, що з людиною все гаразд. За правилами внутрішнього трудового розпорядку працівники розписувалися про прибуття на роботу у спеціальному журналі у черговій частині. Дані цього журналу можуть підтвердити, що у період з 25.02.2022 року до 05.03.2022 року переважна більшість колег не перебували в офісному приміщенні, а працювали дистанційно. Електронна пропускна система на той час в управлінні не функціонувала. Відповідно до встановленого графіка він мав заступити на чергування 28.02.2022 року. 25-27.02.2022 року позивач вирішував питання, пов`язані з евакуацією матері, облаштовував укриття за місцем проживання, організував його охорону, оскільки у зв`язку з постійними обстрілами міста і тим, що багато людей залишили свої домівки, був сплеск мародерства й інших злочинів.

Згідно з поясненнями позивача у ніч з 24 на 25.02.2022 року він провів в укритті, там розрядився телефон. Коли вранці 25.02.2022 року прийшов додому й увімкнув гаджет, побачив, що дзвонили з роботи. ОСОБА_1 перетелефонував, повідомив керівництво, де перебуває, що з ним усе гаразд, а також що тимчасово був без зв`язку через неможливість своєчасно зарядити телефон в укритті. ОСОБА_2 викликав за ним заступника керівника, котрий привіз ОСОБА_1 на роботу, і позивач пояснив ситуацію начальнику відділу. 26 і 27.02.2022 року він не мав чергувань, постійно перебував на телефонному зв`язку, вранці звітував у робочій групі шляхом проставлення позначок «+» і жодних вказівок від керівництва не отримував. У цей час стан здоров`я його матері погіршився, потрібно було негайно забезпечити її необхідною медичною допомогою. У зв`язку з наведеним ОСОБА_1 телефонував ОСОБА_2 , щоб за можливості скоригувати графік роботи, однак начальник відділу не брав слухавку. Не додзвонившись до ОСОБА_2 , він 28.02.2022 року вийшов на чергування і довідався, що чергування скасовані.

Як зазначає ОСОБА_1 , 03.03.2022 року йому подзвонили колеги й повідомили, що ОСОБА_2 оформлює якісь матеріали, і йому необхідно з`явитися до слідчого управління 04.03.2022 року. У цей день він не міг прибути через брак пального й одразу сповістив керівництво, що змушений шукати транспорт, щоб дістатися до офісу. Начальник відділу пообіцяв, що його доставлять на роботу, проте ніхто не приїхав. ОСОБА_1 зміг знайти автомобіль і прибути до приміщення ГУНП лише 05.03.2022 року. На роботі йому одразу вказали здати табельну зброю без повідомлення причин. Позивач не розумів, що відбувається, який він проступок скоїв, вказував, що готовий чергувати навіть без зброї 2-3 дні поспіль, однак це залишилося без реагування. У подальшому ОСОБА_1 неодноразово телефонував керівникам, але вони не відповідали. 06.03.2022 року товариш відвіз його на Нові будинки. Позивач знову намагався подзвонити керівництву, щоб з`ясувати ситуацію, але ніхто не виходив на зв`язок. Крім цього, його виключили з робочої групи у месенджері Viber, у зв`язку з чим ОСОБА_1 не міг надалі звітувати перед керівництвом шляхом проставлення у чаті позначки «+». Не маючи можливості одержати інформацію від колег, він писав численні звернення до Міністерства внутрішніх справ, у тому числі на гарячу лінію через месенджер Telegram.

За словами позивача, пізніше він дізнався, що стосовно нього розпочато службове розслідування за фактом нібито неприбуття на службу без поважних причин у період з 25.02.2022 року до 05.03.2022 року. Хоча у ці дні інші колеги, у тому числі керівництво, також не перебували в офісі, і це фізично було неможливо, оскільки в місті велися активні бойові дії, приміщення ГУНП займали військові і снайпери. Після 05.03.2022 року він не міг виконувати свої службові обов`язки, оскільки ОСОБА_1 фактично відсторонили від цього. 08.03.2022 року його незаконно звільнили за підсумками службового розслідування, про проведення якого позивача не повідомляли, а з наказом про звільнення ознайомили лише після його прийняття.

На переконання ОСОБА_1 , результати службового розслідування були сфальшовані, сама процедура розслідування тривала лише один день, при цьому члени комісії, що здійснювала перевірку, у відповідний час також перебували за межами м. Харкова. Звернув увагу на те, що за період з 25.02.2022 року до 05.03.2022 року йому було нараховано і виплачено заробітну плату, для чого не існувало б підстав у разі ухилення його у цей час від виконання службових обов`язків. Накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності та про звільнення з посади позивач оскаржував у судовому порядку, адміністративний суд констатував протиправність відповідних актів ГУНП в Харківській області і прийняв рішення поновити ОСОБА_1 на посаді. Після поновлення його робоче місце спочатку перемістили в інше приміщення, щоб позивач не контактував із керівництвом, а потім ОСОБА_1 перевели на посаду слідчого у м. Куп`янськ. У подальшому колеги йому неодноразово телефонували, пропонували різні посади, однак позивач вимушений був звільнитися за станом здоров`я.

ОСОБА_1 стверджує, що внаслідок протиправних дій відповідача йому завдано значної моральної шкоди, зумовленої насамперед руйнуванням ділової репутації. Відчуття несправедливості, приниження загострювалося ще тим, що він віддав цій роботі понад 20 років свого життя. Ситуація, зумовлена протиправним звільненням, була для позивача психотравмувальною, він відчував сильну пригніченість, розгубленість, майже не спав, ні з ким не міг спілкуватися, пережитий стрес призвів до значного погіршення стану здоров`я. Процедура судового оскарження зазначених вище рішень тривала кілька місяців і призводила до додаткового травмування, адже вимагала неодноразового детального згадування і відтворення цих подій. Дуже прикро було і від поведінки колишніх колег, котрі обмовляли його у судовому засіданні. Відновлення попереднього стану вимагало дуже багато часу й зусиль, він подумки повертався до зазначених вище подій майже щодня. Акцентував увагу на тому, що душевні страждання та їх негативні наслідки для здоров`я були зумовлені саме незаконним притягненням до дисциплінарної відповідальності та звільненням з роботи, інші особисті обставини, у тому числі розлучення з дружиною, що мало місце за рік до цих подій, такого впливу не мали.

За результатами судового розгляду суд установив такі обставини.

ОСОБА_1 працював в органах міліції з 09.04.1999 року до 06.11.2015 року, а з 07.11.2015 року до 09.03.2022 року та з 21.12.2022 року до 03.05.2023 року у Національній поліції. З травня 2020 року до 09.08.2022 року позивач обіймав помаду слідчого відділу розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого управління ГУНП в Харківській області.

05.03.2022 до ГУНП в Харківській області надійшов рапорт заступника начальника - начальника слідчого управління полковника поліції Болвінова С.П. від 05.03.2022 про те, що слідчий відділу розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості СУ ГУНП в Харківській області майор поліції Серпухов І.В. у період з 25.02.2022 по 05.03.2022 безпідставно був відсутній на службі без поважних причин.

На підставі наказу ГУНП в Харківській області № 430 від 08.03.2022 року стосовно позивача було проведено дисциплінарне розслідування. За підсумками зазначеного розслідування дисциплінарна комісія дійшла висновку, що ОСОБА_1 , всупереч вимогам вчинення ОСОБА_1 , усупереч вимогам п. 1 ч. 1 ст. 18, п. 24 ч. 1 ст. 23 та ч. 2 ст. 24 Закону України «Про Національну поліцію України», п. 1 та п. 6 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, у період з 25.02.2022 року до 05.03.2022 року був відсутній на службі без поважних причин, а також не взяв участі у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану під час його оголошення на всій території України у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти нашої держави. Ці дії комісія кваліфікувала як дисциплінарний проступок, несумісний з подальшим проходженням служби в Національній поліції.

Зазначений висновок 08.03.2022 року було затверджено начальником ГУНП в Харківській області.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 08.03.2022 № 169 «Про застосування дисциплінарного стягнення до поліцейського ГУНП в Харківській області» до слідчого відділу загальнокримінальної спрямованості СУ ГУНП в Харківській області майора поліції ОСОБА_1 було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції за порушення службової дисципліни.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 09.03.2022 № 137 о/с позивача було звільнено із служби в поліції згідно з п. 6 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Наведені вище акти відповідача ОСОБА_1 оскаржив у судовому порядку.

Харківський окружний адміністративний суд рішенням від 14.12.2022 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 06.06.2023 року, визнав протиправним і скасував накази ГУНП в Харківській області від 08.03.2022 року № 169 про застосування щодо ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення та від 09.03.2022 року № 137 (з доповненням згідно з наказом від 22.06.2022 року № 299) про звільнення позивача з посади і поновив ОСОБА_1 на посаді слідчого відділу розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого управління ГУНП в Харківській області.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції акцентував увагу, зокрема, на тому, що покладені в основу оскаржуваних рішень відповідача висновки про відсутність позивача на службі і невиконання службових обов`язків 25.02.2022 року та 28.02.2022 року не підтверджені належними доказами актами встановленої чинним законодавством форми та змісту, тоді як і ОСОБА_1 , і свідки зі сторони відповідача службові особи ГУНП в Харківській області повідомляли про присутність його на роботі у ці дні. Водночас у разі невиходу слідчого на роботу без поважних причин 25.02.2022 року (у п`ятницю) наступного робочого дня 28.02.2022 року (понеділок) він мав бути не допущений до чергування, однак матеріали справи не містять доказів відповідного реагування керівництва на поведінку ОСОБА_1 . Суд виснував, що акти про відсутність позивача на роботі і невиконання службових обов`язків, на які відповідач посилався як на докази вчинення ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, оформленні з істотним порушенням вимог спеціальних нормативно-правових актів не містять конкретних дат і часу бездіяльності, поставленої ОСОБА_1 за провину, а натомість лише загальне твердження про відсутність позивача на роботі у період з 25.02.2022 року до 05.03.2022 року.

З урахуванням особливих обставин і обстановки у м. Харкові у перші дні повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України, суд узяв до уваги аргументи ОСОБА_1 на предмет того, що він вважав належним повідомлення керівництва про своє місце перебування і стан шляхом проставлення позначки «+» у робочому чаті з огляду на відповідні інструкції, які він із колегами отримував дистанційно. Доказів протилежного, як констатував суд, відповідач не надав. Водночас 05.03.2022 року ОСОБА_1 було доставлено до місця роботи силами і засобами ГУНП у Харківській області.

Виходячи з наведеного адміністративний суд установив відсутність підстав оцінювати дії позивача як нехтування своїми посадовими обов`язками і статусом поліцейського, умисне та цілеспрямоване порушення службової дисципліни.

За таких обставин суд констатував, що висновки дисциплінарної комісії за підсумками службового розслідування про умисне вчинення ОСОБА_1 дисциплінарного проступку у формі систематичного неприбуття за місцем служби без поважних причин не знайшли свого підтвердження та є помилковими. Крім цього, суд визнав обґрунтованими доводи позивача про істотне порушення ГУНП в Харківській області належної правової процедури службового розслідування неповідомлення ОСОБА_1 про його проведення, невідібрання у нього пояснень і неприйняття до уваги обставин, які могли істотно вплинути на висновки дисциплінарної комісії.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 18.07.2023 року повернув ГУНП в Харківській області касаційну скаргу на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2022 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 06.06.2023 року на підставі п. 4 ч. 5 ст. 332 КАС України у зв`язку з невикладенням у касаційній скарзі передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судового рішення у касаційному порядку.

На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2022 року ОСОБА_1 наказом ГУНП в Харківській області № 613 о/с від 21.12.2022 року було поновлено на посаді слідчого відділу розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого управління ГУНП в Харківській області з 10.03.2022 року і постановлено виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 12 829 грн. 80 коп.

Наказом ГУНП в Харківській області № 2 о/с від 06.01.2023 року ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 8 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» було переміщено на рівнозначну посаду слідчого слідчого відділу Куп`янського районного відділу поліції ГУНП в Харківській області та звільнено з посади слідчого відділу розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого управління ГУНП в Харківській області.

Наказом ГУНП в Харківській області № 204 о/с від 03.05.2023 року позивача було звільнено з органів внутрішніх справ за станом здоров`я на підставі п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Висновком за результатами проведення судового психологічного експертного дослідження № 362 від 31.05.2024 року встановлено, що ситуація, пов`язана із проведенням щодо ОСОБА_1 службового розслідування, незаконним притягненням до дисциплінарної відповідальності і звільненням зі служби у Національній поліції, була для позивача психотравмувальною та призвела до моральних страждань, які є психологічною підставою для визначення судом заподіяння моральної шкоди.

Наведені обставини підтверджуються сукупністю доказів, безпосередньо, повно, всебічно й об`єктивно досліджених у судовому засідання та оцінених судом за своїм внутрішнім переконанням відповідно до ст. 89 КПК України.

Зокрема, стаж роботи ОСОБА_1 у правоохоронних органах доведено даними досліджених у судовому засіданні копій трудової книжки та біографічної довідки на його ім`я, завірених належним чином, згідно з якими ОСОБА_1 безперервно пропрацював в органах міліції та Національної поліції майже 23 роки з квітня 1999 року до березня 2022року, обіймаючи, зокрема, посади дільничного інспектора поліції, оперуповноваженого та слідчого(т. 1, а. с. 174 190, 199, 200, 205, 206).

За час служби позивач неодноразово був нагороджений: 14.12.2009 відзнакоюмедаллю «За сумлінну службу»; 23.02.2010 відзнакою МВС України «За відзнаку в службі» 1 ступеня; 17.12.2012 почесною грамотою «За вагомий особистий внесок у справу боротьби зі злочинністю, зміцнення правопорядку, відданість славетним традиціям органів внутрішніх справ України, плідну працю в ім`я процвітання рідної Батьківщини» (а. с. 208210).

Наведений вище обставин учасники судового процесу не оспорюють.

Факти і підстави призначення щодо ОСОБА_1 службового розслідування, притягнення за його результатами позивача до дисциплінарної відповідальності та звільнення з посади у порядку реалізації дисциплінарного стягнення доводяться дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами завіреними належним чином копіями наказу ГУНП в Харківській області № 430 від 08.03.2022 року № 430 про призначення та проведення службового розслідування, висновку службового розслідування від 08.03.2022 року за фактами, викладеними у рапорті заступника начальника начальника СУ ГУНП в Харківській області полковника поліції Болвінова С. П. від 05.03.2022 року, наказу № 169 від 08.03.2022 року «Про застосування дисциплінарного стягнення до поліцейського ГУ НП в Харківській області», витягом із наказу по особовому складу ГУНП в Харківській області № 137 о/с від 09.03.2022 року про звільнення ОСОБА_1 з посади. У згаданому наказі підставу звільнення сформульовано як «порушення Присяги на вірність Українському народові» (т. 1, а. с. 74 80, 215).

Визнання у судовому порядку протиправними застосування щодо позивача дисциплінарного стягнення і звільнення його зі служби у Національній поліції підтверджено копіями судових актів рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2022 року, постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 06.06.2023 року та ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18.07.2023 року в адміністративній справі № 520/5549/22 (т. 1, а. с. 3772).

Незаконність і необґрунтованість наказів ГУНП в Харківській області про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності і звільнення його з посади встановлено судовими рішеннями у згаданій вище адміністративній справі, які набрали законної сили. Переоцінка викладених у цих рішеннях висновків судів виходить за межі процесуальних повноважень суду під час розгляду зазначеної цивільної справи. Вчинення судом таких дій суперечило б конституційній засаді обов`язковості судових рішень і принципу юридичної визначеності, що є одним із аспектів верховенства права.

Виходячи з наведеного суд вважає встановленою протиправність поведінки відповідача й оцінює його дії лише з точки зору впливу на психологічний і фізичний стан ОСОБА_1 у розрізі вирішення питання про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди і розмір компенсації у межах позовних вимог.

Долучені представником позивача і досліджені у судовому засіданні численні публікації у засобах масової інформації, фототаблиці і скріншоти з мобільного телефона ОСОБА_1 , що відображають зміст особистої переписки позивача у месенджерах, ілюструють ситуацію у місті Харкові у період з 25.02.2022 року до 05.03.2022 року, зокрема, підтверджують факти систематичних обстрілів, бомбардувань, проникнення численних ворожих диверсійно-розвідувальних груп, вуличних боїв, що зумовлювало необхідність тривалого перебування цивільного населення в укриттях і вкрай ускладнювало пересування вулицями, а також поширення мародерства й інших загальнокримінальних злочинів з огляду на зумовлені війною особливі обставини, що вимагало вжиття додаткових заходів для забезпечення громадського порядку і захисту мирних мешканців міста (т. 1, а. с. 95110, 160164).

Зазначені вище обставини є загальновідомими і не потребують доказування.

Відповідно до дослідженого у судовому засіданні скріншоту з мобільного телефону позивача він 09.03.2022 року на гарячу лінію Міністерства внутрішніх справ через месенджер Telegram надіслав письмове повідомлення такого змісту. 23.02 він на роботі отримав табельну зброю, 24.02 перебував за місцем служби, весь день вантажили документацію, 25.02 повинен був охороняти документацію на паркувальному майданчику у центрі міста, але потім надійшла команда бути на телефонному зв`язку, НОМЕР_1 був на зв`язку зі щоденним контролем шляхом проставлення у чаті позначки «+». У цей же час організовував евакуацію мешканців будинків по АДРЕСА_1 облаштовували підвал, робили з підручних засобів сидячі та лежачі місця, переносили людей з інвалідністю, дітей. З ним був ще один чоловік і курсант ХНУВС, решта жінки і діти, всього 27 людей. Він узяв на себе охорону двох підвалів і прилеглої території по периметру, особливо у нічний час. 28.02 він прибув на добове чергування до слідчого управління ГУНП в Харківській області і зв`язався з черговим, який повідомив, що чергування скасовано, оскільки інформацію передають безпосередньо райвідділи, потрібно бути на телефонному зв`язку. Приблизно о 12.30 год. цього ж дня за ним заїхав знайомий на автівці і вони на прохання сусідки забрали доньку останньої лікаря, а також медсестру з 30-ої лікарні на вул. Пушкінській, щоб відвезти їх на Павлове поле, ці жінки третю добу не могли потрапити додому. Вони вивезли медичних працівниць, незважаючи на обстріли. Коли він був у дорозі, отримав дзвінок від начальника слідчого відділу і повідомив, що в офісі на Весніна вже був, зараз транспортує жінок на Павлове Поле, після чого обіцяв повернутися на місце служби. Проте одразу повернутися не зміг, оскільки на Павловому Полі почалися бомбардування, вуличні перестрілки, тому він змушений був залишатися там до 02.03. 03.03 почали частково евакуювати людей з підвалу, цього ж дня вдалося вивезти з міста матір. 04.03 йому подзвонив ОСОБА_3 , сказав, щоб він прибув до ОСОБА_4 , оскільки той написав на нього якийсь рапорт (нібито він не виконав якісь команди, які навіть не доводилися до його відома ні усно, ні в месенджерах). 05.03 він приїхав до ОСОБА_5 , котрий був уже «накручений ОСОБА_3 », вказав йому здати зброю, посвідчення і жетон. На питання, яке порушення він допустив, ОСОБА_6 мовчав, лише ОСОБА_3 «поливав його брудом». Він спочатку відмовлявся здавати зброю, казав, що готовий нести службу на будь-яких напрямках, просив лише перевести його від ОСОБА_3 , проте ОСОБА_6 не реагував ІНФОРМАЦІЯ_1 він мав заступити на добове чергування, але ОСОБА_3 повідомив, що вже замінив його. Він наполягав, що вийде на службу навіть без посвідчення і табельної зброї, оскільки здатний виконувати поставлені завдання для захисту України. Проте його відсторонили від служби. Намагався подзвонити з цього приводу ОСОБА_7 , вважаючи, що його обмовили (а. с. 114120).

На переконання суду, зміст зазначеного повідомлення підтверджує пояснення ОСОБА_1 у судовому засіданні про те, що 24.02.2022 року він перебував на роботі, брав участь в евакуації службової документації, у подальшому постійно був на телефонному зв`язку з керівництвом, заступав на добові чергування за графіком, а в інші дні також залишався у місті Харкові або в межах Харківської області, облаштовував укриття, організував його охорону, забезпечуючи громадський порядок, в умовах постійних обстрілів та бомбардувань надавав допомогу мешканцям міста, а також вживав необхідних заходів для евакуації своїх близьких родичів. Сам факт звернення позивача на гарячу лінію Міністерства внутрішніх справ, а також зміст повідомлення і спосіб викладення ним фактичних обставин демонструє, що відсторонення його від посади стало для ОСОБА_1 несподіванкою, керівники не повідомили йому підстави та мотиви застосування відповідних заходів, а також про сам факт проведення дисциплінарного розслідування, позивач перебував у стані невизначеності, був украй збентежений та розгублений, що змушувало його шукати альтернативних доступних шляхів з`ясування питань, пов`язаних із подальшим проходженням служби.

За результатами проведення судово-психологічного експертного дослідження, що викладені у висновку № 362 від 31.05.2024 року, експерт установив індивідуальні психологічні особливості ОСОБА_1 , наслідки протиправної поведінки відповідача для його психологічного, фізичного стану й орієнтовний розмір компенсації.

Зокрема, згідно з цим висновком для особистості ОСОБА_1 значущими є такі цінності: авторитет та повага з боку оточення, активна та продуктивна професійна діяльність, позитивна особиста і ділова репутація, принциповість, відповідальність, відданість обраному професійному шляху, високий рівень розвитку інтелекту, виражена здатність до самоконтролю, активність та цілеспрямованість, розвинуте почуття обов`язку, комунікабельність, емпатійність, виражені лідерські здібності, мотиваційна спрямованість на відповідність соціально схвалюваним критеріям поведінки. До стресогенних ситуацій для особистості ОСОБА_1 , належать обставини, які він усвідомлює як брутальне посягання на його життєві принципи та духовні цінності, на честь, гідність та ділову репутацію, на життєві плани і перспективи. У стресових ситуаціях ОСОБА_1 виявляє схильність до надмірної мобілізації власних психічних і фізичних ресурсів; психічна напруженість, яка виникає в таких ситуаціях, має тенденцію накопичуватися, згодом виявляючись у різних формах вегетативних реакцій та трансформуючись у функціональні психосоматичні розлади (які підтверджено наданою на дослідження медичною документацією).

Унаслідок незаконних службового розслідування, дисциплінарного стягнення та звільнення з лав Національної поліції України у ОСОБА_1 відбулися деструктивні зміни в емоційному стані, в індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості.

Ситуація, яка досліджена в обсязі наданих матеріалів, є психотравмувальною для ОСОБА_1 3 урахуванням викладеного, позивачу завдано суттєвих моральних страждань, які, з огляду на їхню тривалість, інтенсивність впливу на основні сфери його життєдіяльності та негативні наслідки для його соціального функціонування як особистості, є психологічною підставою для визначення судом заподіяння ОСОБА_8 моральної шкоди.

За умов визнання в судовому порядку заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди унаслідок подій, що досліджені в обсязі наданих матеріалів, орієнтовний розмір компенсації за завдані ОСОБА_1 моральні страждання (моральну шкоду) становить 135 мінімальних заробітних плат (т. 2, а. с. 140).

Допитана у судовому засіданні експерт ОСОБА_9 , яка проводила вказане вище дослідження, повністю підтримала свій висновок. Зазначила, що вона у межах поставлених на вирішення експерта питань досліджувала лише вплив на зміни психологічного стану ОСОБА_1 незаконного проведення щодо нього службового розслідування, протиправних притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та звільнення з роботи. Під час визначення глибини моральних страждань ОСОБА_1 вона брала до уваги тривалість роботи позивача у правоохоронних органах, його індивідуальні психологічні особливості, характер протиправних дій уповноважених службових осіб ГУНП в Харківській області. Експерт установила, що зазначені дії відповідача призвели до довготривалого стресу, стали прямою та безпосередньою причиною деструктивних змін психоемоційного стану ОСОБА_1 , що докладно наведені у висновку.

Досліджені у судовому засіданні медичні документи копії виписок із медичної карти стаціонарного хворого, лікарських консультативних висновків містять дані про стан здоров`я ОСОБА_1 та ілюструють негативну динаміку його зміни після прийняття відповідачем оскаржуваних актів.

Зокрема, згідно із випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 4040 від 18.06.2012 року Харківської міської клінічної лікарні № 27 у ОСОБА_1 було діагностовано гіпертонічну хворобу ІІ стадії 2 ступеня з помірним ризиком, екстрасистолічну аритмію, помірну синусову брадикардію (т. 1, а. с. 221, 222).

Разом із тим, відповідно до виписки з медичної карти стаціонарного хворого від 28.01.2023 року позивачу було поставлено діагноз «гіпертонічна хвороба ІІІ стадії 3 ступеня, дуже високий ризик» (т. 1, а. с. 229, 230).

Зазначеними даними доводиться загострення перебігу захворювання і погіршення стану ОСОБА_1 після притягнення до дисциплінарної відповідальності і звільнення з посади в органах внутрішніх справ, у період, коли тривали судові процедури оскарження відповідних наказів ГУНП в Харківській області.

З 27.06.2023 ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності, пов`язану з проходженням служби в поліції, що підтверджено дослідженою судом довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 692955 та копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 . Погіршення стану здоров`я стало підставою звільнення позивача з органів внутрішніх справ 03.05.2023 року.

Оцінюючи зазначені докази й обставини, які вони підтверджують, суд керується такими нормами процесуального права.

Як передбачено ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

У розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для її вирішення.

За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування згідно з частиною 2 цієї ж статті є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Правила допустимості доказів, встановлені у ст. 78 ЦПК України, полягають у тому, що:

-суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням установленого законом порядку (ч. 1);

-обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2).

Отже, нормативно встановленими критеріями допустимості доказів є:

-отримання їх відповідно до визначеної чинним законодавством процедури;

-використання конкретних засобів доказування для підтвердження тих обставин, що за законом можуть підтверджуватися відповідними доказами.

Достовірними відповідно до ст. 79 ЦПК України є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми на підставі ч. 1 ст. 80 ЦПК України визнаються докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Як унормовано у частині 2 цієї ж статті, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За вимогами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надані позивачем письмові докази копії наказів ГУНП в Харківській області щодо ОСОБА_1 , судових рішень, скріншоти з мобільного телефону позивача, що містять текст його письмового звернення на гарячу лінію Міністерства внутрішніх справ через месенджер Telegram, а також повідомлення з особистої переписки, дані висновку експерта, медичних та інших документів містять інформацію, що стосується предмету доказування щодо протиправності дій та рішень відповідача стосовно ОСОБА_1 , реагування на них позивача, деструктивних змін його психологічного та фізичного стану, чинників, які вплинули на їх настання, відповідно причинно-наслідкового зв`язку цих змін із незаконним притягненням ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та звільненням з посади, характеру й обсягу завданих йому душевних страждань, тяжкості вимушених змін у його житті й орієнтованого розміру компенсації завданої шкоди у грошовому еквіваленті.

За таких обставин усі наведені вище докази суд визнає належними у розумінні ст. 77 ЦПК України.

Дійсність даних, що зафіксовані у зазначених документах, сумнівів не викликає, протилежного відповідач не довів, а тому суд оцінює надані позивачем письмові докази як достовірні.

За підсумками судового розгляду не встановлено обставин, які би свідчили про недотримання встановленого законом поряду одержання відповідних доказів. Використання їх на підтвердження зазначених вище обставин не суперечить вимогам цивільного процесуального закону.

Доводи представника відповідача про недопустимість як доказів даних висновку за результатами судово-психологічного експертного дослідження суд відхиляє з огляду на таке.

В обґрунтування відповідної правової позиції представник відповідача послалася на те, що дослідження проведено за методикою 14.1.75, розробленою за формулою О. М. Ерделевського. Водночас рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції методика О. М. Ерделевського була виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз.

Разом із тим, суд звертає увагу, що застосована експертом методика не є тотожною методиці О. М. Ерделевського, яку 29.01.2016 року було виключено з зазначеного вище Реєстру. Методика 14.1.75 у встановленому законом порядку пройшла атестацію, була схвалена Координаційною радою з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції та зареєстрована 18.01.2019 року на підставі п. 11 Порядку атестації та державної реєстрації методик проведення судових експертиз, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 595 від 02.07.2008 року.

Виходячи з викладеного суд дійшов висновку, що використання експертом у межах своєї компетенції методики 14.1.75 не суперечить вимогам ст. 8 Закону України «Про судову експертизу», п. п. 1.4, 6.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998 року (зі змінами).

Наведене узгоджується із практикою Верховного Суду. Зокрема, у постанові від 06.07.2022 року у справі № 755/597/21-ц (провадження № 61-751св22) колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду погодилася з висновками суду апеляційної інстанції щодо розміру компенсації моральної шкоди, що ґрунтувалися на результатах судово-психологічної експертизи, проведеної за методикою 14.1.75.

Передбачена методикою 14.1.75 формула розрахунку розміру моральної шкоди включає коефіцієнт ступеня ініціативи (впливу, волевиявлення) та характеру діяльності спричинювача шкоди у виникненні та динаміці ситуації, що досліджується за справою fv. Цей показник оцінюється за шкалою від 0 до 1 залежно від ступеня вини особи, що завдала шкоди. Під час обчислення суми компенсації застосовано показник 1, з чим відповідач не погоджується. На думку представника ГУНП у Харківській області, експерт залишив поза увагою, що підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади стало неналежне виконання ним своїх трудових обов`язків відсутність за місцем служби без поважних причин в окремі дні. У відзиві на позов наголошується, що проведення службового розслідування і накладення на позивача дисциплінарного стягнення не було зумовлено упередженим ставленням до нього керівництва, не переслідувало прихованої мети, а було заходом, спрямованим на підтримання в органі поліції службової дисципліни за особливих обставин, зумовлених проведенням у регіоні активних бойових дій. Отже, у діях уповноважених службових осіб ГУНП у Харківській області не було умислу на вчинення протиправних дій і спричинення ОСОБА_1 шкоди, а тому немає підстав для застосування під час розрахунку розміру компенсації коефіцієнта fv «1», що передбачає максимальний ступінь вини заподіювача шкоди.

Оцінюючи ці доводи, суд зауважує, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2022 року та постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 06.06.2023 року, які набрали законної сили, встановлено істотне порушення ГУНП в Харківській області в особі уповноважених службових осіб правової процедури службового розслідування, притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності і звільнення з посади. Оскільки зазначене розслідування було проведено без повідомлення й участі відповідача, доводи ОСОБА_1 про те, що він в окремі дні був відсутній на службі з поважних причин, зумовлених особливими обставинами активними бойовими діями у місті у кінці лютого на початку березня 2022 року, а за усним розпорядженням керівництва відділу поліції фактично було запроваджено дистанційний режим роботи (за винятком днів чергувань), не були предметно перевірені та спростовані. Ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх службових обов`язків за обставин, викладених у висновку службового розслідування, не було підтверджено належними доказами документами, оформленими у встановленому законом порядку.

Отже, за підсумками судового розгляду справи № 520/5549/22 не було доведено існування фактичних і правових підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, у зв`язку з чим суд констатував необґрунтованість відповідних висновків ГУНП в Харківській області і визнав протиправними накази відповідача про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення і звільнення його з посади.

Відтак існування у діях позивача ознаки протиправності, що свідчило би про наявність також його вини у прийнятті ГУНП в Харківській області зазначених вище дисциплінарних і кадрових рішень, не встановлено у визначений чинним законодавством спосіб.

Натомість судовими рішеннями, що набрали законної сили, констатовано незаконність лише актів відповідача. Порушуючи правову процедуру службового розслідування, притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності та звільнення з посади, уповноважені службові особи ГУНП в Харківській області, які мають вищу юридичну освіту, не могли не усвідомлювати незаконності власних дій та рішень. У ході судового розгляду не було встановлено наявності у відповідача об`єктивних перешкод перевірити факти, що могли свідчити про недотримання ОСОБА_1 службової дисципліни, і за наявності для того підстав вжити відповідних заходів реагування у нормативно встановлений спосіб, з дотриманням передбачених законом гарантій захисту прав, свобод і законних інтересів поліцейського. Отже, порушуючи законний порядок притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності та звільнення з посади, уповноважені службові особи ГУНП в Харківській області діяли умисно та цілеспрямовано.

З огляду на зазначене суд переконаний, що застосування експертом під час розрахунку розміру моральної шкоди коефіцієнту fv «1» є обґрунтованим, відповідає висновкам судів, викладеним у рішеннях у справі № 520/5549/22, які набрали законної сили, й узгоджується з обставинами, встановленими у цій справі.

Заперечуючи визначені за результатами експертного дослідження характер і розмір завданої ОСОБА_1 моральної шкоди, представник відповідача поставила під сумнів щирість слів ОСОБА_1 під час бесіди з експертом про те, що після звільнення з роботи у нього виникали думки «піти з життя». Мотивуючи свою позицію, зазначила, що позивач не долучився до служби у Збройних Силах України чи інших формуваннях, а тому його твердження про небажання жити були нелогічними і могли вказувати на перебільшення власних моральних страждань.

Наведений аргумент суд не може вважати доречним. Дійсно, в окремих випадках участь у бойових діях чи зайняття іншою діяльністю, пов`язаною з підвищеними ризиками для життя, можуть бути завуальованими проявами суїцидальної поведінки. Однак це не означає, що обов`язковим наслідком морального стану, за якого людина відчуває втрату сенсу життя, має бути добровільне долучення до військової служби. Ба більше, подібне узагальнення суперечить змісту і меті виконання громадянином конституційного обов`язку захисту Вітчизни в умовах, коли країна потерпає від збройної агресії. Окрім наведеного, те, що суїцидальні думки не переходили у дії, не спростовує факту виникнення їх у людини. Навпаки, подібні думки самі по собі демонструють деструктивні психологічні зміни, які підлягали оцінці та були оцінені експертом.

Доводи представника відповідача про неврахування експертом інших чинників, що могли вплинути на негативні зміни у житті ОСОБА_1 , суд вважає безпідставними. Адже позивач у судовому засіданні категорично стверджував, що жодні особисті обставини останнього часу, у тому числі розлучення з дружиною, з якою вони надалі підтримують дружні стосунки, не завдавали йому такої глибокої психологічної травми, як незаконне накладення дисциплінарного стягнення і звільнення зі служби. ОСОБА_1 наголошував, що тривалі й інтенсивні моральні страждання, що призвели до зазначених вище змін, були зумовлені виключно протиправними діями та рішеннями відповідача. Інших об`єктивних обставин, які могли би призвести до відповідних наслідків, за підсумками судового розгляду не встановлено.

Суд не знаходить підстав для сумнівів у повноті, всебічності, об`єктивності, науковій обґрунтованості судово-психологічного експертного дослідження й оцінює дані, що містяться у висновку за його результатами, як допустимі докази.

Дані цього висновку і наведених вище документів, а також пояснення у судовому засіданні позивача, у своїй сукупності суд вважає достатніми для доведення протиправності дій та рішень відповідача щодо ОСОБА_1 і спричинення ними позивачу моральної шкоди.

Розглядаючи питання про компенсацію зазначеної шкоди, суд керується такими нормами матеріального права і правозастосовчими орієнтирами, сформованими судом касаційної інстанції.

У частинах 1 і 2 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) законодавець гарантує особі право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, приниженні її честі та гідності.

Як унормовано у ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Водночас за спеціальним правилом, установленим у ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи.

Отже, зобов`язання компенсувати моральну шкоду, завдану протиправними діями та рішеннями державного органу в особі уповноважених службових осіб, виникає за сукупності таких умов:

-протиправність поведінки заподіювача шкоди;

-причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою.

В означених випадках тягар доказування розподіляється у такий спосіб: позивач повинен довести наявність моральної шкоди і причинно-наслідковий зв`язок, а відповідач відсутність протиправності у власних діях та/або рішеннях.

Верховний Суд у своїй практиці акцентує увагу, що попри безумовно негативний характер заподіяння моральної шкоди як явища, з цього не випливає автоматичного виникнення зобов`язання відшкодувати таку шкоду у всякому випадку. Покладення обов`язку компенсації може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (зокрема, постанови: Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21; колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

У даній справі протиправність рішень ГУНП в Харківській в особі уповноважених службових осіб про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та звільнення з посади встановлено судовими рішеннями в адміністративній справі, які набрали законної сили.

Спричинення такою поведінкою відповідача ОСОБА_1 душевних страждань, зумовлених ними негативних змін психологічного та фізичного стану, їх прямий і безпосередній причинно-наслідковий зв`язок із незаконними актами ГУНП в Харківській області встановлено на підставі висновку за результатами судово-психологічного експертного дослідження, пояснень у судовому засіданні експерта та позивача у сукупності і взаємозв`язку з долученими до позову письмовими доказами.

Визначаючи розмір відшкодування, суд виходить з такого.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25.05.2022 року у справі № 487/6970/20, гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Абзац другий частини 3 статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення», саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати. На цьому наголосила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.06.2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Суд бере до уваги, що душевні страждання позивача, зумовлені незаконним притягненням до дисциплінарної відповідальності і звільненням з посади, підсилювало те, що він присвятив роботі у правоохоронних органах 23 роки свого життя, й активна та продуктивна професійна діяльність згідно із висновком судово-психологічного експертного дослідження є однією зі значущих для ОСОБА_1 цінностей. Психотравмувальним чинником було гостре відчуття несправедливості прийнятих щодо позивача рішень і позбавлення його навіть права бути почутим під час проведення розслідування. Наслідком прийняття зазначених рішень було руйнування ділової репутації ОСОБА_1 , над якою він працював упродовж багатьох років, підрив авторитету в очах колег та знайомих. Адже звільнення з формулюванням підстави для цього як «порушення Присяги на вірність Українському народові» з погляду стороннього спостерігача справляло враження, ніби позивач зрадив Присязі у найскладніший для співгромадян час на початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України, коли під загрозу було поставлене саме існування Української держави. З огляду на зазначене протиправні акти відповідача ОСОБА_1 сприйняв як брутальне посягання на його честь, гідність, життєві плани та перспективи.

Юридичний захист ОСОБА_1 своїх прав і законних інтересів вимагав багатьох зусиль і значного часу судова процедура оскарження відповідних рішень тривала майже рік. Обстоювання у суді власної позиції вимагало неодноразового пригадування подій, пов`язаних із протиправною поведінкою керівництва ГУНП в Харківській області, що було болісним для позивача і зумовлювало додаткове травмування. Зазначене підсилювалося також необхідністю обстоювати у суді свою позицію у присутності колишніх колег, які заперечували повідомлені ОСОБА_1 обставини і давали показання, що дискредитують його особу.

Наведені обставини у своїй сукупності утворювали для позивача тривалу стресогенну ситуацію. У подібних ситуаціях ОСОБА_1 за своїми індивідуальними психологічними особливостями виявляє схильність до надмірної мобілізації власних психічних і фізичних ресурсів. З огляду на викладене тривала психічна напруженість, яка накопичувалася упродовж багатьох місяців, призвела до низки функціональних психосоматичних розладів, які встановлено за результатами судово-психологічного експертного дослідження.

Відповідно до висновку судово-психологічного експертного дослідження орієнтовний розмір відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди становить 135 мінімальних заробітних плат, що станом на сьогодні дорівнює 1 080 000 грн.

Разом із тим, обчислений за формулою розмір компенсації має лише орієнтовний характер. З огляду на положення ч. 2 ст. 89 ЦПК України висновок експерта, як і жодний інший доказ, не має для суду наперед встановленої сили, а оцінюється у сукупності і взаємозв`язку з іншими засобами доказування.

З огляду на зазначене, виходячи з принципів виваженості, розумності, справедливості, пропорційності, для дотримання справедливого балансу між захистом прав і законних інтересів позивача як людини, що постраждала від неправомірних дій та рішень суб`єкта владних повноважень, й інтересами держави та суспільства, з урахуванням того, що відшкодування підлягатиме виплаті за рахунок державного бюджету, суд вважає за необхідне частково задовольнити позов, знизивши розмір компенсації до 700 000 грн.

Керуючись ст. ст. 23, 1167, 1173, 1174 Цивільного кодексу України, ст. ст. 5, 13, 7681, 263265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням зі служби у поліції, у розмірі 700 000 (сімсот тисяч) грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду у 30-денний строк з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття рішення судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за вебадресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Суддя М. Л. Глос