Справа №705/4049/22
2/705/229/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2025 року м.Умань

Уманський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Єщенко О.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Остропольської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Перша уманська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права на частину спадкового майна,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Кецкало В.В., який діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права на частину спадкового майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 80-ти років померла мати позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 та після її смерті відкрилася спадщина на все належне їй майно, в тому числі і на 1/5 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованих по АДРЕСА_1 . Починаючи з 15.08.1997 по день смерті ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 проживала разом з нею та зі своєю дочкою ОСОБА_4 . Весь цей час ОСОБА_1 здійснювала догляд за матір?ю. За життя ОСОБА_3 заповіту не складала, тому позивач, як її дочка, в силу приписів ст. 1261 ЦК України є спадкоємицею першої черги спадкування за законом. Іншим спадкоємцем першої черги спадкування за законом є її брат та відповідач у справі ОСОБА_2 . Зважаючи на те, що позивач ОСОБА_1 на час смерті матері ОСОБА_3 проживала разом з нею та здійснювала за нею догляд, відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину, оскільки протягом шести місяців після смерті спадкодавця не заявляла про відмову від прийняття спадщини. Зазначена обставина також звільняла позивача ОСОБА_1 від обов?язку звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. У жовтні 2022 року у позивача виникла необхідність оформити свої спадкові права, тому вона звернулась до Першої уманської нотаріальної контори з відповідною заяво, на що отримала Постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, якою їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 з посиланням на те, що у матеріалах спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 на підставі заяви спадкодавця ОСОБА_2 , відсутня інформація про прийняття спадщини дочкою ОСОБА_1 . Заяву про прийняття спадщини вона не подавала у визначений законодавством строк, а у довідці квартального комітету відсутня інформація про її реєстрацію разом зі спадкодавцем. При цьому за?ясувалося, що ІНФОРМАЦІЯ_2 син померлої ОСОБА_2 , діючи недобросовісно, подав до Уманської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті матері, у якій вказав, що інших спадкоємців, окрім нього, немає та надав нотаріусу сфальшовану Довідку № 2, видану квартальним комітетом № 14 від 15.03.2007, в якій було зазначено, що у спадковому будинку зареєстровані та проживають виключно він, його дружина та син, хоча позивач ОСОБА_1 була зареєстрована у цьому ж будинку ще з 15.08.1997 та проживала в ньому на день смерті спадкодавця, підтвердженням чого є Витяг з реєстру територіальної громади від 20.09.2022 та запис у будинковій книзі. Нотаріусом на той час вказаний факт перевірений не був. На підставі таких неправомірних дій відповідача, державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_2 , що позбавило позивача на отримання належної їй частки спадщини після смерті матері, тому за захистом своїх прав вона вимушена через свого представника звертатися до суду та просить визнати вище вказане свідоцтво про право на спадщину за законом недійсним, а за нею визнати право власності на 1/10 частину спадкового майна.

За вх. № 24683 від 29.11.2022 від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Кушнеренко Т.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач не визнає пред?явлених до нього позовних вимог, посилаючись на те, що позивач ОСОБА_1 дійсно була зареєстрована у спадковому будинку, починаючи з 22.09.1984, проте добровільно припинила в ньому проживати ще у 1995-1996 роках, залишивши при цьому свою дочку з бабусею, відповідачем та його дружиною, які опікувалися до її повноліття. Вона переїхала проживати до співмешканця ОСОБА_5 , який проживав по 2-у провулку Лесі Українки в м. Умань Черкаської області, з яким вона створила сім?ю та проживає з ним по теперішній час та жодного разу до будинку матері вона не поверталася. За матір?ю, яка потребувала догляду за станом свого здоров?я, здійснював догляд він та його дружина, а позивач з?явилася лише на похороні матері, але при цьому стояла за ворітьми. Зважаючи на те, що позивач була лише зареєстрована в будинку, фізично там не проживала, вона вчасно не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, а її реєстрація не є беззаперечним доказом її постійного проживання із спадкодавцем та того, що вона прийняла спадщину, тому свідоцтво про право на спадщину він отримав відповідно до вимог чинного законодавства, а заявлені позовні вимоги є безпідставними.

Ухвалою суду від 10.04.2023 було задоволено клопотання представника позивача адвоката Кецкала В.В. та витребувано з Першої уманської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 777/2005, відкритої після смерті ОСОБА_3 .

За вх. № 11170 від 29.04.2024 від представника відповідача адвоката Кушнеренко Т.В. надійшла заява про застосування у вказаних правовідносинах строків позовної давності. Заява обґрунтована тим, позивач ОСОБА_1 за захистом на її думку порушених прав звернулася до суду з позовом 18.10.2022, в якому просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто через 15 років після його видачі. Відповідач була обізнана про смерть своєї матері та відкриття спадщини після її смерті, вона достовірно знала, що у спадковому будинку проживав та проживає її брат ОСОБА_2 . З моменту смерті матері вона не вчинила жодних дій стосовно прийняття спадщини та не цікавилася долею спадкового майна. Тобто вона без поважних причини пропустила визначений чинним законодавством трирічний строк для звернення з даним позовом до суду, у зв?язку з чим вона просить застосувати строк позовної давності на підставі чого відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кецкало В.В. в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні, посилаючись на те, що факту реєстрації місця проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час його смерті та відсутності відмови від прийняття спадщини у шестимісячний строк достатньо для визнання факту прийняття ним спадщини і це не зобов?язувало спадкоємця звертатися до нотаріуса із відповідною заявою. Позивач ОСОБА_1 на час смерті матері була її спадкоємцем першої черги за законом та була зареєстрована у належному їй будинку, тому мала право на спадкування після її смерті. Зазначене також підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною в ухвалі від 08.07.2020 у справі № 569/15147/17. Отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом одноосібно та приховуючи наявність інших спадкоємців, відповідач ОСОБА_2 порушив її право на отримання своєї частки у спадщині після смерті матері, тому таке свідоцтво повинно бути визнано недійсним.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні стверджувала, що на час смерті її матері ОСОБА_3 вона не лише була зареєстрована, а і проживала разом з нею та була впевнена, що вона вступила у спадщину та успадкувала частину будинку. Про те, що відповідач ОСОБА_2 одноосібно отримав свідоцтво на спадщину за законом, їй стало відомо лише у 2022 році і при його отриманні він приховав той факт, що вона також проживала біля матері на день її смерті.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні не визнав пред?явлених позовних вимог, посилаючись на те, що позивач ОСОБА_1 на час смерті матері була лише зареєстрованою у будинку, догляд за нею не здійснювала, не допомагала їй. Разом з матір?ю проживав він зі своєю сім?єю, вони її доглядали та здійснили поховання, тому він і прийняв спадщину. ОСОБА_1 знала, що відкрилася спадщина, проте не вчиняла жодних дій, щоб її прийняти, вона не виявляла бажання щодо прийняття спадщини.

Представник відповідача адвокат Кушнеренко Т.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що одного лише факту реєстрації відповідача ОСОБА_1 за однією адресою із спадкодавцем недостатньо для того, щоб вона вважалася такою, що прийняла спадщину і це звільняло б її від обов?язку звертатися до нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини. Позивач таким правом не скористалася, не виявила бажання щодо прийняття спадщини. Крім того, просила застосувати строки позовної давності, оскільки позивач звернулася до суду більше, ніж через 15 років після видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та не просила поновити пропущений строк.

Представник третьої особи Першої уманської державної нотаріальної контори в судове засідання не з?явився, неодноразово надсилавши до суду заяви про розгляд справи без участі представника.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показав, що він є двоюрідним братом як позивача, так і відповідача, неприязних стосунків між ними немає. Зазначає, що певний час він проживав у літній кухні у домоволодінні по АДРЕСА_1 , тому йому відомо, що ОСОБА_7 там проживала приблизно до 1992 1993 року, потім вона потрапила до тюрми. На його думку, через чотири роки вона знову з?явилася, прожила біля своєї матері кілька місяців, а потім десь пропала. Де вона проживала, йому не відомо. На час смерті ОСОБА_3 там знаходився відповідач ОСОБА_8 з сім?єю і бабина онука ОСОБА_9 . ОСОБА_7 на той час там не проживала і не з?являлася навіть тоді, коли її мати ОСОБА_10 хворіла і потребувала догляду, який здійснювали син ОСОБА_11 та невістка ОСОБА_12 . Також у цьому допомагала онука ОСОБА_9 , яка проживала з бабусею з самого народження, адже ОСОБА_13 не займалася її вихованням. Батьків ОСОБА_14 замінили ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також бабуся ОСОБА_10 . ОСОБА_1 навіть не було на похороні її матері ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні показала, що вона є дружиною двоюрідного брата позивача та відповідача, з якими у неї нормальні стосунки. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , і на той період ОСОБА_13 не проживала разом з нею по АДРЕСА_1 . За вказаною адресою вона проживала приблизно до 1992 -1993 року, потім потрапила за ґрати, вийшовши звідти, пожила біля матері пару місяців, а потім десь пропала і біля матері її ніхто не бачив. З?їхавши від матері, ОСОБА_13 залишила свою маленьку дочку ОСОБА_16 на бабусю ОСОБА_10 і більше не поверталася. В день, коли померла ОСОБА_3 , вона приходила до неї в будинок, але ОСОБА_13 там не було.

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні показав, що він є рідним племінником ОСОБА_3 і проживав зі своїми батьками в іншій частину будинку по АДРЕСА_1 . В іншій частині будинку проживали ОСОБА_3 , її син ОСОБА_11 з дружиною ОСОБА_12 . Також там жила ОСОБА_13 до того часу, поки не потрапила в тюрму, при цьому вона вела аморальний спосіб життя. Вона залишила своїх маленький дітей, яких бавили та виховували ОСОБА_3 зі своїм чоловіком, та ОСОБА_11 з дружиною ОСОБА_12 . До смерті ОСОБА_10 з нею проживала онука ОСОБА_9 , а ОСОБА_13 там не було і після тюрми вона там не жила. Коли ОСОБА_18 ОСОБА_10 хворіла, то догляд за нею здійснював її син ОСОБА_11 та його дружина ОСОБА_12 .

Свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 в судовому засіданні показали, що вони є сусідами відповідача, оскільки проживають по АДРЕСА_1 і їхні домоволодіння розташовані не далеко один від одного. Вони одноголосно підтвердили, що з 1996-1997 років відповідач ОСОБА_7 не проживала біля матері ОСОБА_3 , не здійснювала за нею догляд, коли та хворіла, не брала участі у її похованні та не була присутня на похованні. Їм відомо, що після того, як вона повернулася з тюрми наприкінці 90-х років, то створила сім?ю з якимось чоловіком та перейшла до нього проживати десь на вулицю Лесі Українки в м. Умань. ОСОБА_3 взагалі не хотіла нічого чути та знати про свою дочку ОСОБА_10 у зв?язку з тим, що вона вела негативний спосіб життя.

Свідок ОСОБА_22 в судовому засіданні показала, що вона є дружиною відповідача ОСОБА_2 , вона постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , починаючи з 1986 року та впевнено може стверджувати, що ОСОБА_7 після народження її дочки ОСОБА_14 у 1987 році прожила з ними в будинку ще 2 роки, можливо й менше, потім періодично вона то з?являлася, то десь зникала. Потім залишила своїх дітей на бабусю і зникла взагалі. Дітьми опікувалася бабуся ОСОБА_10 , вона та її чоловік ОСОБА_11 . Коли ОСОБА_18 ОСОБА_10 хворіла, то догляд за нею здійснював її члоловік ОСОБА_11 та вона, а ОСОБА_13 свою матір взагалі не відвідувала, вона навіть не прийшла на її поховання.

Свідок ОСОБА_23 у судовому засіданні показав, що він проживав по АДРЕСА_1 та з самого свого дитинства пам?ятає, що тітка ОСОБА_13 періодично з?являлася в їхньому будинку, але вона там не проживала постійно. Інколи вона приходила, але тоді вимагала у бабусі грошей, а у діда крала цигарки, між ними постійно виникали сварки. Її дочка ОСОБА_9 росла разом з ним, її вихованням займалася бабуся ОСОБА_10 та його батьки, тітка ОСОБА_13 взагалі була відсутня у житті своєї дочки, вона навіть не була на її весіллі. Він ніколи не чув, щоб тітка ОСОБА_13 піднімала питання про спадщину після смерті бабусі ОСОБА_10 , вона ніколи не претендувала на спадщину і не мала наміру її оформляти. Після смерті бабусі він тітку більше не бачив.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні показала, що є дочкою ОСОБА_1 і вона підтверджує, що на час смерті бабусі ОСОБА_3 її мати проживала разом з нею, тобто за однією адресою, але у літній кухні, яка розташована на території домоволодіння по АДРЕСА_1 . Тут мати проживала не постійно, спочатку вона проживала у свого співмешканця по АДРЕСА_2 , а потім, коли його посадили до в?язниці, точного часу вона не пам?ятає, мати переїхала жити до них. Вона провідувала бабусю та приходила до неї. Коли бабуся потребувала сторонньої допомоги за станом здоров?я, то в більшій мірі її надавав дядько ОСОБА_11 , але допомагала і вона, і її мати. Зазначає, що з самого народження вона проживала з бабусею у частині вказаного будинку і після смерті бабусі, мати їй дозволила тут проживати, сказавши, що це її спадщина, але оформить вона її, коли будуть гроші, тому вона там і проживала, а також робила ремонти. Про те, що спадщину після бабусі на себе оформив дядько, вони дізналися у 2022 році, коли він поставив питання, щоб їх виписати. До цього ніхто не знав, що він сам оформив спадщину на все бабусине майно. Така ситуація склалася у зв?язку з тим, що її мати та дядько ОСОБА_11 постійно сварилися, вони були ніби не рідними і не могли знайти спільну мову.

Згідно з ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Вислухавши пояснення сторін у справі, свідків, дослідивши письмові докази у справі, оцінюючи докази, досліджені в судовому засіданні, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Здійснюючи правосуддя, суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом (ст. 6 ЦПК України).

Спосіб захисту порушеного права, відповідно до ст.ст. 15, 16, 20 ЦК України, при зверненні до суду обирається позивачем.

Згідно з положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

На підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим повторно 29.09.2022.

Відповідно до Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 29.09.2022 повторно, ОСОБА_24 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 та її матір?ю є ОСОБА_3 .

Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища ОСОБА_24 06.05.2011 зареєструвала шлюб з громадянином ОСОБА_25 , після чого отримала прізвище « ОСОБА_26 ».

За даними Будинкової книги для прописки громадян, що проживають у будинку АДРЕСА_1 та відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади за № 2022/000614466 від 20.09.2022 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , починаючи з 15.08.1997 рахується зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 та його матір?ю є ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 залишилося спадкове майно у вигляді 1/5 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні оглянуто та досліджено надану копію спадкової справи № 777, заведеної на підставі заяви ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якої встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.03.2007, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1441, спадкоємець ОСОБА_2 успадкував майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: 1/5 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 .

Позивач стверджує, що видачею вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом, яким спадкове майно успадкував лише відповідач ОСОБА_2 , порушується її право на спадкування, як особи, яка мала право на спадкування після смерті своєї матері, адже на час її смерті залишалася бути зареєстрованою за однією з нею адресою, тому в неї на той час не було необхідності звертатися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у визначений законодавством шестимісячний строк. Вважає, що у зв?язку із вищезазначеним свідоцтво було видано з порушенням чинного законодавства, чим було позбавлено її права на спадкування за законом.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України).

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України (в редакції станом на час виникнення правовідносин) спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Тому правове значення для даної справи має встановлення та дослідження судом факту постійного місця проживання спадкоємця на момент смерті спадкодавця, який дає йому право вважатися таким, що прийняв спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України. При виборі місця проживання виявляється воля особи, право на вибір місця проживання закріплено у ст. 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає, у той час коли під тимчасовим місцем проживання розуміється місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Тимчасова відсутність може бути безперервною, однак не повинна перевищувати шість місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце перебування це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Судом встановлено та досліджено той факт, що будинок по АДРЕСА_1 станом на 07.12.2005 не був постійним місцем проживання ОСОБА_1 , право її проживання у даному будинку не обмежувалося. Натомість остання добровільно та з власної волі обрала собі інше постійне місце проживання, створивши сім?ю, де і проживає по даний час.

Таким чином, суд вважає, що на підставі наданих доказів та показань свідків можна встановити дійсні обставини справи, дані докази є достовірними, належними та достатніми, які дають суду змогу дійти висновку про наявність існування факту, що ОСОБА_1 постійно не проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 у будинку АДРЕСА_3 , а також у визначений законом строк не звернулася в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, тому вважається такою, що не прийняла її.

Відповідно до роз?яснень, викладених в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», будь-яка особа, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що сама по собі реєстрація місця проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, місце реєстрації та місце проживання не є тотожними поняттями.

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України зазначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У свою чергу, ч. 1 ст. 1269 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який на час відкриття спадщини не проживав разом із спадкодавцем, для прийняття спадщини має подати в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Статтею 1270 ЦК України встановлено строк для прийняття спадщини у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкоємця, однак позивач ОСОБА_1 зазначені вимоги закону не виконала, не звернулася вчасно в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку, тому вважається такою, що не прийняла спадщину.

Разом з тим ч. 3 ст. 1272 ЦК України захищає спадкоємця у разі пропущення з поважних причин ним строку для прийняття спадщини та надає йому додатковий строк, достатній для прийняття спадщини. Так, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Однак відповідач не скористалася своїм правом на звернення до суду із визначенням додаткового строку для прийняття нею спадщини, не вчинила жодних активних дій та належним чином не реалізувала своє право на прийняття спадщини.

Також статтею 1297 ЦК України регламентовано обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Таким чином, навіть у разі прийняття спадщини позивачем у зв?язку з тим, що вона постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, такий спадкоємець зобов?язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, однак всупереч вимогам зазначеної статті таких дій ОСОБА_1 вчинено не було.

Відтак, суд критично оцінює твердження позивача та її представника про те, що реєстрація місця проживання ОСОБА_1 у спірному будинку свідчить про її проживання у ній, оскільки ця обставина спростовується показаннями допитаних в суді свідків. Відмітка у будинковій книзі про реєстрацію місця проживання, за відсутності інших достатніх, належних та допустимих доказів, не є безумовним доказом проживання позивача у будинку по АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 не надала суду доказів про те, що дійсно постійно проживала за вищевказаною адресою, тому зазначені вимоги позивача не ґрунтуються на законі.

Зокрема, для вирішення питання щодо прийняття спадщини, необхідно встановити саме факт постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію за місцем відкриття спадщини. Тому посилання ОСОБА_1 на те, що вирішальне значення при визначенні місця проживання особи є офіційні дані Єдиного державного демографічного реєстру, а не дані про її фактичне місце проживання є безпідставними та не беруться судом до уваги.

Таку ж позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-27745св08 від 11 березня 2009 року, де зазначив, що «відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином саме постійне місце проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, а не лише реєстрація місця його проживання за адресою місця проживання спадкодавця».

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-15013св07 від 10 грудня 2008 року, де вказано, що «відповідно до ч. 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку для прийняття спадщини, він не заявив відмову про неї. Якщо спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, він повинен подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини».

Разом з тим, положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення (постанова Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15).

Така позиція також підтверджується постановою Верховного Суду від 21.10.2020 у справі № 569/15147.

Оскільки судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 не проживала постійно із спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, фактично створила нову сім?ю і добровільно перейшла проживати в інше місце, не вчиняла будь-яких активних дій по прийняттю спадщини після смерті ОСОБА_3 і не зверталася до нотаріуса про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом, суд вважає, що оспорюваним свідоцтвом про право на спадщину за законом, реєстровий номер 2-1441 від 19.03.2007, виданим державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Кравчук Т.І., права позивача ОСОБА_1 не порушені.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, які оцінені за вимогами ст. 89 ЦПК України, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що права позивача порушені, тобто позивач не довів своїх позовних вимог, що є його процесуальним обов`язком (ст.ст. 12,81 ЦПК України).

На підставі вищевикладеного, враховуючи нормативні приписи, обставини справи, встановлені в ході судового розгляду, суд вважає, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а відтак у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Стосовно позиції представника відповідача адвоката Кушнеренко Т.В. щодо застосування у даному спорі строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

«Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу».

Також у постанові ВП ВС від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (12-143гс18) вказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними.

З огляду на вимоги ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Таким чином, за викладених вище обставин, у зв`язку з тим, що позивачем належним чином не обґрунтовано заявлених позовних вимог та не підтверджено їх відповідними доказами, суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог за недоведеністю, необґрунтованістю та бездоказовістю, тому строки позовної давності не підлягають до застосування.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 76-83, 89, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Перша уманська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права на частину спадкового майна відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення рішення суду.

Учасник справи, якому копія рішення суду не була вручена у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому копії рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ; АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 ; АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Третя особа: Перша уманська державна нотаріальна контора; Черкаська область, м. Умань, вул. Незалежності, 1, .

Суддя О.І.Єщенко