Номер провадження: 22-ц/813/5501/25
Справа № 509/7501/23
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 березня 2025 року у складі судді Кочко В.К.,

встановив:

2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2024 року, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , у якій просила суд: визнати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 214,8 кв.м., житловою площею: 88,2 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя; визнати за позивачем право власності на частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 214,8 кв.м., житловою площею: 88,2 кв.м.; визнати недійсною додаткову угоду №1 від 05.06.2014 до договору про часткову участь у будівництві № 18 та придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 214,8 кв.м., житловою площею: 88,2 кв.м.; визнати недійсним договір дарування від 15.07.2016, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М. за зареєстрований у реєстрі за №1451; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона перебувала у шлюбі з громадянином ОСОБА_2 , шлюб було зареєстровано 28.09.2002. Від шлюбу позивач та відповідач мають 3 (трьох) неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Шлюб між позивачем та відповідачем розірваний згідно рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14.07.2022 (справа № 501/1299/22).

08.04.2013 відповідачем за кошти подружжя та в його інтересах був укладений Договір про часткову участь у будівництві № 18 та придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 214,8 кв.м., житловою площею: 88,2 кв.м. Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 2002 по 2022 рік. Спірне майно (квартира) були придбані протягом шлюбу (у 2013 році) за кошти подружжя та в його інтересах.

ОСОБА_1 вважає, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 214,8 кв.м., житловою площею: 88,2 кв.м. була придбана 08.04.2013 відповідачем за кошти подружжя та в його інтересах, шляхом укладення Договору про часткову участь у будівництві № 18 з ТОВ «ОЛЕКСАНДРІЙСЬКИЙ». Відповідач в порушення вимог ст. 60 СК Україна та ст.ст. 368-369 ЦК України, шляхом укладання з забудовником Додаткової угоди №1 від 05.06.2014, переуступив свої майнові права на квартиру своїй рідній матері ОСОБА_3 .

Відповідач порушив вимоги Сімейного кодексу України та самостійно розпорядився сумісним майном подружжя значної вартості, не отримавши згоду позивача на таке відчуження сумісного майна подружжя, а тому додаткова угода №1 від 05.06.2014 до договору про часткову участь у будівництві АДРЕСА_2 є недійсною. У подальшому, реалізуючи свій план по привласненню сумісного майна подружжя, ОСОБА_3 подарувала отриману по переуступленню від свого сина відповідача квартиру, йому назад, шляхом укладання Договору дарування від 15.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Перчеклій І.М. Проте з огляду на безпідставне та незаконне «набуття» ОСОБА_3 прав на квартиру, вона не мала повноважень щодо відчуження вказаного майна. Позивач не надавала згоду на відчуження належних їй майнових прав за договором про часткову участь у будівництві АДРЕСА_2 . Відповідно до вищевикладеного, як і до початку вказаного порушення «титульним» власником майнових прав на квартиру (як на об`єкт сумісної власності подружжя) був відповідач, так і після реалізації схеми переуступлення-дарування, власником майна, яке трансформувалося з майнових прав на квартиру в квартиру, як об`єкт нерухомості залишився відповідач, але наведені протиправні дії змінили статус майна з «майна сумісної власності подружжя» на «особисте майно» відповідача. Позивач ОСОБА_1 вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Позиція відповідачів та третьої особи в суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву, відповідачка ОСОБА_3 просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Від відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_4 письмових пояснень, заперечень чи відзиву на позовну заяву не надходило, однак зі змісту рішення вбачається, що відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 березня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено: визнано квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 214,8 кв.м., житловою площею: 88,2 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 214,8 кв.м., житловою площею: 88,2 кв.м.; визнано недійсною додаткову угоду N?1 від 05.06.2014 до договору про часткову участь у будівництві N?18 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 214,8 кв.м., житловою площею: 88,2 кв.м.; визнано недійсним договір дарування від 15.07.2016 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М. за зареєстрований у реєстрі за №1451; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору у розмірі 12932 грн. 43 коп.

Рішення суду мотивоване тим, що оскільки спірна квартира придбана за час зареєстрованого шлюбу, то вона є предметом спільної сумісної власності подружжя, і відповідач не спростував належними та допустимими доказами цю презумпцію. Позивачка не надавала згоду на відчуження сумісного майна подружжя, а тому додаткова угода №1 від 05.06.2014 до договору про часткову участь у будівництві №18 є недійсною. Крім того, 15.07.2016 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір дарування спірної квартири, однак враховуючи, що ОСОБА_3 безпідставно набула право на квартиру, а тому не мала повноважень на відчуження майна. На підставі наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційних скарг

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги, у яких посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просять суд скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 березня 2025 року та у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 обґрунтована тим, що суд першої інстанції під час постановлення рішення вийшов за межи позовних вимог, оскільки ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 01.04.2024 позовні вимоги щодо визнання майна спільною власністю та визнання права власності були залишені без розгляду, а відповідно суд не мав права їх взагалі розглядати. Крім того, на думку апелянта, позивач обрав не належний засіб захисту порушеного права, а відповідно у вимогах про визнання недійсними додаткової угоди та договору дарування слід відмовити. Позивачка безумовно знала про відчуження майнових прав у 2014 році, тому належним захистом порушеного права у цьому випадку є стягнення компенсації, а не визнання недійсними додаткової угоди від 05.06.2014 та договору дарування від 15.07.2016. Більш того, позивачкою пропущений строк позовної давності: щодо додаткової угоди - строк сплив 07.06.2017, а щодо договору дарування 16.07.2018, в той час із позовом позивачка звернулася у грудні 2023 року.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 фактично містить аналогічні доводи, що й скарга ОСОБА_2 , а саме те, що: суд не мав повноважень щодо винесення рішення в частині вимог, які ухвалою цього ж суду були залишені без розгляду; позивачем обрано неналежний спосіб захисту та пропущено строк позовної давності.

Позиція позивача та третьої особи в суді апеляційної інстанції

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд відмовити у задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 березня 2025 року залишити без змін, оскільки суд ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке всебічно та повно поновив порушені її права.

Від ОСОБА_3 до апеляційного суду надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, у якій остання просить суд задовольнити її апеляційну скаргу, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 березня 2025 року та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від третьої особи ОСОБА_4 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Явка сторін в суді апеляційної інстанції

В судове засідання, призначене на 30.10.2025 з`явилися: представник ОСОБА_3 ОСОБА_6 , представник ОСОБА_2 ОСОБА_7 , позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 .

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання, не з`явився, хоча був повідомлений належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи, заяв про відкладення розгляду справи не надав.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які скаржники посилаються в апеляційних скаргах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.09.2002, який рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 14.07.2022 було розірвано.

Від шлюбу позивач та відповідач мають 3 (трьох) неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

08.04.2013 відповідачем був укладений Договір про часткову участь у будівництві № 18 та придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 214,8 кв.м., житловою площею: 88,2 кв.м.

ОСОБА_2 , шляхом укладання з забудовником Додаткової угоди №1 від 05.06.2014, переуступив свої майнові права на квартиру своїй рідній матері ОСОБА_3 .

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції.

Мотиви часткового прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила суд:

- визнати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 214,8 кв.м., житловою площею: 88,2 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 214,8 кв.м., житловою площею: 88,2 кв.м.;

- визнати недійсною додаткової угоди №1 від 05.06.2014 до договору про часткову участь у будівництві №18 та придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 214,8 кв.м., житловою площею: 88,2 кв.м.;

- визнати недійсним договір дарування від 15.07.2016, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М. за зареєстрований у реєстрі за №1451;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

З матеріалів справи також вбачається, що ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 квітня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у частині позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду (а.с. 78-79).

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» роз`яснено, що вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки розглянув і вирішив усі вимоги, у тому числі ті, які ним же були залишені без розгляду та, як наслідок, порушив цим норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в межах заявлених ОСОБА_1 вимог в суді першої інстанції щодо визнання недійсними додаткової угоди від 05.06.2014 та договору дарування від 15.07.2016 в сенсі ефективності обраного способу порушеного права, колегія суддів враховує наступне.

Так, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення з боку інших осіб прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19.

З матеріалів справи вбачається, що 28.09.2002 між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 14.07.2022 у справі №501/1299/22 шлюб між позивачкою та відповідачем розірваний.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції вважав встановленим, що під час спільного проживання, подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була придбана квартира АДРЕСА_3 , загальною площею: 214,8 кв.м., житловою площею: 88,2 кв.м. ОСОБА_2 , шляхом укладання з забудовником Додаткової угоди №1 від 05.06.2014, переуступив свої майнові права на вказану квартиру своїй рідній матері ОСОБА_3 . При цьому, ОСОБА_1 не надавала згоду на відчуження сумісного майна подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Зазначені положення закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2019 року у справі №339/116/16-ц (провадження №61-15462св18).

08.04.2013, тобто під час спільного проживання подружжям, ОСОБА_2 був укладений Договір про часткову участь у будівництві № 18 та придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 214,8 кв.м., житловою площею: 88,2 кв.м.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 зазначала, що ОСОБА_2 без її згоди та відома уклав з забудовником Додаткову угоди №1 від 05.06.2014, тим самим переуступивши свої майнові права на квартиру своїй рідній матері ОСОБА_3 . Оскільки квартира була набута за спільні кошти під час шлюбу сторін та є їхньою спільною сумісною власністю, тому неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог ст. ст. 60 СК України і ст.ст. 368-369 ЦК України та є підставою для визнання недійсною додаткової угоди №1 від 05.06.2014 до договору про часткову участь у будівництві №18 та договору дарування від 15.07.2016.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Колегія суддів враховує, що наявними у матеріалах справи доказами встановлено той факт, що 05.06.2014 ОСОБА_2 без згоди та відома співвласника спільно нажитого майна ОСОБА_1 , переуступив свої майнові права на спірну квартиру відповідачці ОСОБА_3 .

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 року у справі № 125/2157/19 зазначила, що відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі № 916/2813/18 (пункт 8.67)).

В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Велика Палата Верховного Суду зазначала, що не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала».

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Позивачка, звертаючись до суду з даним позовом, просила визнати недійсною додаткову угоду №1 від 05.06.2014 до договору про часткову участь у будівництві № 18 по придбанню квартири АДРЕСА_3 , загальною площею: 214,8 кв.м., житловою площею: 88,2 кв.м. та визнати недійсним договір дарування від 15.07.2016, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М. за зареєстрований у реєстрі за №1451, при цьому вимог про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, не заявляла.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) зазначено, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що в провадженні Іллічівського міського суду Одеської області знаходиться цивільна справа № 501/3397/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, у якому позивачка просить суд у тому числі в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію в грошовому еквіваленті 50% вартості квартири за адресою: АДРЕСА_1 ., загальною площею: 214,8 кв.м., житловою площею: 88,2 кв.м.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області 30.01.2024 провадження у справі №501/3397/22 зупинено - до набрання законної сили судовим рішенням у справі, яка перебуває в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області, №509/7501/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на майно, визнання недійсним договору дарування від 15.07.2016.

Зазначені обставини свідчать про те, що на розгляді в Іллічівському міському суді Одеської областізнаходиться цивільна справа про поділ майна подружжя, предметом якого у тому числі є квартира АДРЕСА_3 , загальною площею: 214,8 кв.м., житловою площею: 88,2 кв.м. та у якому ОСОБА_1 просить стягнути грошову компенсацію вартості 50% вказаної квартири.

Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).

Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Оскільки ОСОБА_1 у цивільній справі № 501/3397/22 про поділ майна подружжя просить в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію в грошовому еквіваленті 50% вартості квартири за адресою: АДРЕСА_1 ., загальною площею: 214,8 кв.м., житловою площею: 88,2 кв.м.і заявляючи у даній справі вимоги про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 05.06.2014 до договору про часткову участь у будівництві № 18 по придбанню спірної квартири АДРЕСА_3 , та договору дарування від 15.07.2016, тому колегія суддів вважає, що позивачкою невірно обрано спосіб захисту порушеного права. Такий висновок суду відповідає вимогам закону та узгоджується із правовим висновком, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 125/2157/19 від 22.09.2022 року.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, неправильно застосував норми процесуального права, що є підставою для скасування рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 березня 2025 року, та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , з наведених вище підстав.

Обрання позивачем неналежного способу захисту права є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок неодноразово робила Велика Палата Верховного Суду.

Оскільки рішення суду підлягає скасуванню з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права, колегія суддів не входить в обговорення інших доводів апеляційних скарг.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є частково доведеними, а тому вони підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат

Відповідно до ст. 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При поданні апеляційної скарги ОСОБА_2 був звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги (том ІІ: а.с. 145).

При поданні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції ОСОБА_3 сплачено судовий збір в сумі 24961,20 грн. (том ІІ: а.с. 160, 174), які підлягають стягненню з позивача на її користь.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 березня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання недійсним додаткової угоди та договору дарування відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 24961 (двадцять чотири тисячі дев`ятсот шістдесят одну) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27.11.2025.

Головуючий

Судді: