Справа № 346/4230/25
Провадження № 2/346/2384/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 р.м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Третьякової І.В.

за участю секретаря - Дутчак Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Гвіздецької селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/3 частку житлового будинку, господарських будівель та споруд, -

У С Т А Н О В И В:

19 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 належало на праві власності колгоспному двору, і вона, як член цього двору, після ліквідації колгоспних дворів набула право на 1/3 частку в даному майні. Окрім неї, членами колгоспного двору також був її чоловік ОСОБА_3 та син ОСОБА_2 . Після смерті чоловіка, його частку успадкував син і рішенням суду за ним було визнано право власності на 2/3 частки вищевказаного нерухомого майна. Наразі через відсутність правовстановлюючого документу на домоволодіння, позивач не має змоги підтвердити свої майнові права на належну їй частку та реалізувати їх зокрема шляхом розпорядження даним майном. За даних обставин, ОСОБА_1 просила захистити її майнові права в судовому порядку та визнати за нею право власності на 1/3 частку житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 серпня 2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження. Призначено підготовче засідання на 01 жовтня 2025 року з викликом учасників справи.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 жовтня 2025 року підготовче провадження закрито та призначено її до розгляду по суті.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, 01.10.2025р. представник позивача ОСОБА_4 подала до суду письмове клопотання, в якому просила розглянути справу за її та позивача відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник Гвіздецької селищної ради в судове засідання не з`явився, 16.09.2025р. представник відповідача Василик В.С. подала до суду письмове клопотання в якому просила розглянути справу за її відсутності. Проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання також не з`явився, подав до суду заяву, посвідчену секретарем Гвіздецької селищної ради Німчук Т., в якій зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 визнає та не заперечує проти їхнього задоволення.

В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає за можливе їх задовольнити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 24.09.1961 р. Старогвіздецькою сільською радою був зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , актовий запис № 18, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 .

Зі змісту довідки, виданої виконкомом Гвіздецької селищнної ради Коломийського району, Івано-Франківської області від 07.08.2025р. №208, слідує, що згідно запису в погосподарській книзі № 7 особовий рахунок НОМЕР_2 за 1986-1990рр. домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 (на теперішній час АДРЕСА_1 ) відноситься до колгоспного двору. Станом на 01.07.1990 р. у будинку за вказаною адресою були зареєстровані та проживали: ОСОБА_3 , 1940 р.н. (голова), ОСОБА_1 , 1939 р.н. (дружина) та ОСОБА_2 , 1974 р.н. (син). Житловий будинок побудований в 1970 р. Дане господарство має в користуванні земельну ділянку загальною площею 0,25 га., в тому числі 0,1 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно даних технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого станом на 16.04.2025р. вбачається, що домоволодіння по АДРЕСА_1 складається з: житлового будинку літ «А» загальною площею 69,8 кв.м., житловою 40,9 кв.м., стайні літ «Б», стодоли літ. «Г», літньої кухні літ. «Д», комори літ. «Ж», навісів літ. «З, Е», сараю літ. «М», вбиральні літ. «У», криниці №1, огорожі 2-3.

Належність житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами до колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_3 також підтверджується наявним в матеріалах справи Свідоцтвом про право приватної власності на домоволодіння, виданого Виконавчим комітетом Коломийської районної ради на підставі рішення №191 від 14 вересня 1988 року.

Згідно виписки з інвентаризаційних матеріалів вбачається, що за архівними даними станом на 31.12.2012р. в Коломийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації право власності зареєстровано в реєстровій книзі за реєстровим номером 170. Власник ОСОБА_3 голова колгоспного двору. Підстава виникнення права власності - Свідоцтво про право приватної власності на домоволодіння, видане 20.09.1988р. Виконавчим комітетом Коломийської районної ради згідно рішення №191 від 14 вересня 1988 року.

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

Згідно із частиною другою статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент.

Колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 308/3775/14-ц.

Частиною першою статті 112 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 688/21/17-ц.

Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц.

В даній справі встановлено, що станом на 15.04.1991р. позивач, її чоловік ОСОБА_3 та син ОСОБА_2 були членами колгоспного двору, а тому кожному із них належало по 1/3 частці в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 актовий запис № 11.

Зі змісту рішення Коломийського міськрайонного суду від 17.07.2025р., яке набуло чинності, вбачається, що позов ОСОБА_2 було задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем та жителем АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 , право власності на 2/3 (дві третіх) частки житлового будинку загальною площею 69,8 кв. м., житловою площею 40,9 кв. м. та господарських будівель і споруд: стайні літера «Б»; стодоли літера «Г»; літньої кухні літера «Д»; комори літера «Ж»; навісу літера «З» та «Е»; сараю літера «М»; вбиральні літера «І»; криниці «№1»; огорожі - «№ 2-3», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд виходив з того, що станом на 15.04.1991 року позивач, його батько та мати були членами колгоспного двору, а тому кожному із них належало по 1/3 частці у спірному майні. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 як голова колгоспного двору помер та після його смерті відкрилася спадщина за заповітом, згідно з яким все своє майно він заповів своєму сину ОСОБА_2 .

На підставі наведеного, суд дійшов висновку про наявність передбаченої законом підстави для визнання за позивачем права власності на 2/3 частки спірного нерухомого майна, виходячи з рівності часток усіх його членів (з врахуванням належних йому 1/3 частки як члену колгоспного двору, а також в порядку спадкування на 1/3 частку в колгоспному дворі, яка належала його батьку ОСОБА_3 ), оскільки право власності на спірний будинок зареєстровано за ОСОБА_3 як головою колгоспного двору, а частки померлого та інших його членів у майні колгоспного двору не виділено та позивач як спадкоємець за заповітом, який прийняв спадщину після смерті батька, не може набути права на цю частку у вказаному майні. Відповідачу ОСОБА_1 , як члену колгоспного двору, у спірному майні належить 1/3 частка, належних доказів щодо відмови від якої, в тому числі на користь позивача у передбачений законом спосіб, матеріали справи не містять.

За правилами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин (Постанова ВС від 18.05.2020 № 522/13192/15-цс).

Отже, наявність у ОСОБА_1 права власності на 1/3 частку у домоволодінні по АДРЕСА_1 , як колишнього члена колгоспного двору було встановлено в рішенні суду при розгляді позову ОСОБА_2 , яке набрало законної сили, а тому дана обставина має преюдиціальне значення для вирішення даного спору і додатковому доказуванню не підлягає.

При цьому, суд вважає за необхідне вказати, що досліджуючи письмові докази в даній справі, дійшов тих же висновків щодо належності позивачці 1/3 частки у спірному нерухомому майні.

Підставою звернення до суду ОСОБА_1 стала неможливість реєстрації права власності на належну їй в домоволодінні частку через відсутність правовстановлюючого документу, оскільки свідоцтво на право власності на жилий будинок було видано її чоловіку ОСОБА_3 саме, як голові колгоспного двору.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

В даній справі судом встановлено, що ОСОБА_1 була членом колгоспного двору, а тому являється учасником спільної сумісної власності на все майно двору, частка якої становить 1/3, що відповідає положенням статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року та роз`ясненням, наданим в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач у передбачений законом спосіб набула право власності на частку об`єкта нерухомості і її право підлягає захисту відповідно до положень ст.. 392 ЦК України, а тому позов слід задовольнити в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 15, 16, 316, 328, 392, 1216-1218, 1222, 1223, 1233-1236, 1247, 1268, 1296, 1297, п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» ст.. 4, 12, 13, 81, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на 1/3 (одну третю) частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду безпосередньо або через Коломийський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 27 листопада 2025 року

Суддя: Третьякова І. В.