справа № 344/1754/15-ц
провадження № 22-ц/824/8905/2025
головуючий у суді І інстанції Новак Р.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Івкової Д.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року у справі за позовом Національного банку України до ОСОБА_1 , третя особа: ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2015 року Національний банк України в особі Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з останнього на користь позивача заборгованість за кредитним договором №43 від 13 жовтня 2014 року в загальній сумі 24 239 240 (двадцять чотири мільйони двісті тридцять дев`ять тисяч двісті сорок) грн 01 коп., яка складається з заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом у сумі 24 041 095 (двадцять чотири мільйони сорок одна тисяча дев`яносто п`ять) грн 89 коп., пені за прострочені проценти за користування кредитом у сумі 168 144 (сто шістдесят вісім тисяч сто сорок чотири) грн 12 коп., штрафних санкцій за порушення умов кредитного договору у сумі 30 000 (тридцять тисяч) грн 00 коп. Позовна заява мотивована тим, що 13 жовтня 2014 року між Національним банком України та публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» було укладено Кредитний договір №43, відповідно до якого позивач надав стабілізаційний кредит для підтримки ліквідності позичальнику у сумі ,00 грн на строк з 13 жовтня 2014 року по 7 жовтня 2016 року. На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між Національним банком України та ОСОБА_1 укладено Договір поруки від 13 жовтня 2014 року № 43/П, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О. за реєстровим номером 1331. Відповідно до умов договору поруки (пп.1, 4), відповідач зобов`язався перед позивачем: відповідати за належне виконання позичальником всіх зобов`язань, що випливають із кредитного договору, у тому числі, щодо сплати процентів за користування кредитами та штрафних санкцій у строки та на умовах, передбачених кредитним договором; погасити заборгованість (проценти, штрафні санкції) за кредитним договором у разі невиконання позичальником умов кредитного договору у строк. У порушення умов п. 1.4, 1.5, 1.7, 2.3.15 кредитного договору, позичальником не повернуто процентів за користування кредитом за жовтень 2014 року та не сплачено штрафні санкції за порушення умов кредитного договору. Загальний розмір невиконаних позичальником зобов`язань за кредитним договором (24 239 240,01 грн) за станом на 23 січня 2015 року, виконання яких забезпечується порукою відповідача. На підставі постанови Правління Національного банку України від 20 листопада 2014 року № 733 «Про віднесення ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 листопада 2014 року № 123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», згідно з яким з 21 листопада 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк». Згідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальності поручителя. З огляду на викладене Національний банк України у зв`язку із невиконання умов Кредитного договору позичальником, набув право вимоги про стягнення заборгованості за договором поруки з поручителя. Відтак позивач звертається з вказаним позовом до суду з метою захисту свого порушеного права.

31 серпня 2015 року представником позивача Національного банку України в особі Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області - Каленським М.М. до суду подано заяву про збільшення розміру позовних вимог (т. 1 а.с. 102-108).

2 жовтня 2020 року представником позивача Національного банку України - Матузка Я. до суду було подано заяву про зменшення позовних вимог. Відповідно до змісту заяви про збільшення позовних вимог (від 23 липня 2015 року вих. № 12-105/10812) Національний банк просив стягнути суд з відповідача заборгованість за кредитним договором № 43 від 13 жовтня 2014 року, а саме: заборгованість по тілу кредиту - 1 200 000 000 грн; заборгованість за відсотками - 24 041 095,89 грн; пеню за прострочення терміну сплати процентів по кредиту - 168 144,12 грн; штраф (п. 2.3.15. кредитного договору) - 30 000 грн. Загальна сума позовних вимог у справі становила 1 224 239 240,01 грн. Представник позивача зазначав, що з моменту звернення з позовом до суду заборгованість по кредиту зменшилась. У зв`язку з вищевикладеним позовні вимоги Національного банку України у справі станом на 20 серпня 2020 року складаються з наступного: заборгованість по тілу кредитного договору - 1 196 788 730 грн; заборгованість за відсотками - 24 041 095,89 грн; пеня за прострочення терміну сплати процентів по кредиту - 168 144,12 грн; штраф (п. 2.3.15. кредитного договору) - 30 000 грн. Загальна сума позовних вимог у справі станом на 20 серпня 2020 року становить 1 221 027 970,01 грн (т. 4 а.с. 208-223).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року позов Національного банку України до ОСОБА_1 , третя особа: ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національного банку України заборгованість за кредитним договором № 43 від 13 жовтня 2014 року в загальному розмірі 1 221 027 070 (один мільярд двісті двадцять один мільйон двадцять сім тисяч дев`ятсот сімдесят) грн 01 коп., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1 196 788 730 (один мільярд сто дев`яносто шість мільйонів сімсот вісімдесят вісім тисяч сімсот тридцять) грн, заборгованості за відсотками у розмірі 24 041 095 (двадцять чотири мільйони сорок одна тисяча дев`яносто п`ять) грн 89 коп., пені за прострочення терміну сплати процентів по кредиту у розмірі 168 144 (сто шістдесят вісім тисяч сто сорок чотири) грн 12 коп. та штрафу у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що з огляду на норми матеріального права, обставини справи та докази, які наявні в матеріалах справи, у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Вказує, що справи у спорах щодо правочинів незалежно від їх суб`єктного складу, що стосуються акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, підлягають розгляду господарськими судами. Винятком є спори щодо таких дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення сімейних і спадкових прав та обов`язків, які мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Зазначає, що враховуючи предмет та підстави заявлених вимог, суб`єктний склад правовідносин у даній справі, адже виникнення правовідносин за договором поруки обумовлено наявністю спору між Національним банком України та кінцевим бенефіціарним власником (контролером) ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» з приводу наданого стабілізаційного кредиту для підтримки ліквідності ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», особливістю нормативно-правового регулювання правовідносин, спір є господарсько-правовими, що виключає можливість розгляду даної справи в порядку загальної юрисдикції.

Вважає, що враховуючи суб`єктний склад правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог, вирішення даного спору віднесено до юрисдикції господарських судів, а відтак судом першої інстанції порушено правила юрисдикції загальних судів, що є підставою для скасування рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року та закриття провадження у справі.

Вказує, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, адже враховуючи імперативні норми, у суду були відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки вимоги Національного банку України до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (як боржника за основним зобов`язанням) та відповідно до відповідача (який виступив поручителем та відповідне таке зобов`язання є акцесорним, додатковим) вважаються припиненими в силу закону.

Звертає увагу, що судом першої інстанції не враховано висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 5 червня 2019 року в справі № 523/3082/14-ц (провадження № 14-243цс19) щодо того, що зменшення строку повернення кредиту є суттєвою обставиною, яка впливає на обсяг відповідальності поручителя, а отже, збільшує обсяг його відповідальності без попередньої на те згоди та внесення змін до кредитного договору, що є порушенням статті 559 ЦК України, що є окремою підставою для відмови у позові про стягнення заборгованості з поручителя.

Також вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги зміст пункту 4 Договору поруки №43/П, відповідно до якого передбачалося направлення вимоги на адресу поручителя щодо невиконання зобов`язань позичальником за Кредитним договором №43 від 13 жовтня 2015 року. У той же час Національним банком України в порушення пункту 4 Договору поруки №43-п від 13 жовтня 2015 року не надіслано письмової вимоги на адресу ОСОБА_1 щодо невиконання позичальником основного зобов`язання. Отже, Національним банком України порушено порядок, який визначений договором поруки щодо направлення поручителю вимоги щодо невиконання позичальником основного зобов`язання.

Вважає, що допустимими доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». У той же час в матеріалах справи відсутні вищевказані документи, які підтверджують розрахунок заборгованості.

Вказує, що суд першої інстанції не врахував вищенаведеного й не дотримався вимог щодо всебічності, повноти та об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Висновки суду щодо доведеності позовних вимог Національного банку України до ОСОБА_1 є недоведеними, судом першої інстанції не встановлено у судовому процесі всіх обставин справи з урахуванням предмету судового розгляду.

Також вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та зазначає, що відповідно до Довідки з центрального реєстру реєстрації громадян, виданої державним нотаріусом Австрійської республіки, ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 (номер муніципалітету: НОМЕР_1 ). Враховуючи вищевикладені обставини, з огляду на положення Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року, для забезпечення права відповідача на доступ до правосуддя, повідомлення відповідача про дату, час і місце проведення судового засідання, надсилання процесуальних документів відповідачу, має відбуватись у порядку, встановленому Гаазькою Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року з відповідними застереженнями Австрії.

2 червня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника НБУ - адвоката Перетятька С.М., в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що посилання в апеляційній скарзі на редакцію статті 20 ГПК України в редакції 15 грудня 2017 року є безпідставним, оскільки зазначена редакція норми набула чинності вже після відкриття провадження у справі (майже через 3 роки після відкриття провадження у справі №344/1754/15-ц).

Зазначає, що у справі що розглядається, спір виник у зв`язку з невиконанням позичальником та поручителем зобов`язань за Кредитним договором, що призвело до порушенняправа Національного банку, як кредитора. Відповідно до умов договору поруки, ОСОБА_1 виступив поручителем як фізична особа - громадянин України, а не як посадова особа чи учасник позичальника. Отже, спірні у цій справі договірні правовідносини, не пов`язані із здійсненням ОСОБА_1 чи ПАТ «ВіЕйБі Банк» корпоративних правовідносин. Крім того, спірні правовідносини ґрунтуються на виконанні договорів при здійсненні учасниками справи господарської діяльності, а саме Кредитного договору (основного зобов`язання) та Договору поруки (забезпечувального зобов`язання). Вспірних правовідносинах Національний банк діє як кредитодавець, Банк як позичальник, а ОСОБА_1 як поручитель.Відтак спір у справі №344/1754/15-ц підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Звертає увагу, що ПАТ «ВіЕйБі Банк» та Фонд, шляхом акцептування кредиторських вимог Національного банку, фактично підтвердили наявність заборгованості за Кредитним договором, обов`язок повернення якої (враховуючи солідарну відповідальність позичальника та поручителя) покладається і на ОСОБА_1 .

Вказує, що на момент порушення зобов`язань за Кредитним договором жодного мораторію на задоволення вимог кредиторів не існувало. Кредиторські вимогиНаціонального банку до позичальника акцептовані фондом 18 червня 2015 року в силуЗакону Національний банк звернувся до суду позовною заявою до відповідача в межах строків, встановлених законом. Наразі відповідачем не виконані зобов`язання за Кредитним договором в добровільному порядку, у зв`язку з чим Національний банк змушений в судовому порядку захищати своє порушене право шляхом стягнення боргу з поручителя.

Вважає, що не направлення вимоги (повідомлення) на адресу позичальника та/або поручителя щодо повернення отриманих коштів не є підставою для припинення договору поруки, адже факт необхідності виконання взятих на себе зобов`язань щодо повернення отриманих коштів не залежить від досудового врегулювання спору і кредитор не може бути позбавлений права щодо захисту свого порушеного права в судовому порядку.

Наголошує, що всі необхідні документи: кредитний договір та додаткові угоди до нього, які має в своєму розпорядженні Національний банк, первинні фінансові документи (виписки по рахунку ПАТ «ВіЕйБі Банк», меморіальні ордери), а також розрахунки заборгованості, оборотно-сальдові відомості, було надано до суду та сторонам у справі разом з позовною заявою, а також із заявою про зменшення позовних вимог.

У судовому засіданні представники Національного банку України - адвокати Лантух Є.С. та Перетятько К.П. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» - Сидоренко Ю.А. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на поштову адресу, вказану у апеляційній скарзі та мав цікавитись рухом справи, клопотань про відкладення розгляду справи не направляв до суду та не повідомляв суд про наявність поважних причин, що перешкодили з`явитись до суду чи унеможливлюють розгляд справи без його участі.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 3 жовтня 2014 року між Національним банком України та публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» було укладено Кредитний договір №43.

Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору, Кредитор надає Позичальнику кредит на суму (один мільярд двісті мільйонів) грн 00 коп. на строк з 13 жовтня 2014 року до 7 жовтня 2016 року (включно).

Процентна ставка за користування кредитом не підлягає коригуванню, її розмір встановлюється на рівні півтори облікової ставки Національного банку України та становить 18,75 % річних (облікова ставка Національного банку України за станом на 13.10.2014 становить 12,5%).

Згідно до п. 1.4. кредитного договору, позичальник нараховує та сплачує нараховані проценти за користування кредитом щомісячно в останній робочий день поточного місяця та одночасно з кінцевим строком погашення кредиту.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 ЦК України).

Згідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

В силу положень ст. ст. 546, 547, 553 ЦК України в якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 13 жовтня 2014 року між Національним банком України та ОСОБА_1 було укладено Договір поруки №43/П, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О. за реєстровим номером 1331.

Відповідно до п. 1 договору поруки, поручитель зобов`язується перед Банком відповідати за належне виконання ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» всіх своїх зобов`язань, що випливають з кредитного договору від 13 жовтня 2014 року №43, укладеного між банком та позичальником, та всіма додатковими договорами, які укладені, або будуть укладені між банком та позичальником в майбутньому (у тому числі, щодо продовження строку користування кредитними коштами, збільшення суми кредиту, процентів за користування тощо), з: повернення кредиту в сумах та строками повернення, що обумовлені кредитним договором; сплати процентів за користування кредитом, штрафних санкцій у розмірі та порядку передбаченому кредитним договором.

Пунктом 4 договору поруки передбачено, що у разі невиконання позичальником умов основного зобов`язання в строк, поручитель погашає суму заборгованості за кредитом, нараховані проценти, штрафні санкції, неустойки (пені, штрафи) за несвоєчасне виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, а також відшкодовує банком витрати та збитки за неналежне виконання умов основного зобов`язання за першою вимогою банку протягом 7 (семи) календарних днів з дня направлення банком поручителю за адресою, зазначеною у реквізитах поручителя в цьому договорі, письмової заяви про невиконання позичальником своїх зобов`язань по кредитному договору.

Відповідно до п. 14 договору поруки, сторони цього договору погодили, що з укладанням цього договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов, що наведені у цьому договорі.

Відповідно до статті 1054 ЦК України грошові кошти за кредитним договором надаються банком позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором. Позичальник, у свою чергу, зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням вимог, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно вимог ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Вимогами ч. 2 ст. 1054, ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позикодавця достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позивачем 27 листопада 2014 року надіслано відповідачу письмову вимогу (від 27 листопада 2014 року № 06-105/21971) про невиконання Позичальником своїх зобов`язань по Кредитному договору.

Відповідно до п. 7 Договору поруки, письмові повідомлення, направлені Банком Поручителю на належну адресу для листування, вважаються такими, що отримані Поручителем протягом 3 робочих днів з дати направлення без будь-яких додаткових доказів їх отримання Поручителем.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що Національним банком України порушенопорядок, який визначений договором поруки щодо направлення поручителю вимоги щодо невиконання позичальником основного зобов`язання, не відповідають дійсності.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 20 листопада 2014 року № 733 «Про віднесення ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 листопада 2014 року № 123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», згідно з яким з 21.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк».

На підставі Постанови правління Національного банку України № 188 від 19.03.2015 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідації ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків - Славкіну М.А. строком на 1 рік з 20.03.2015 по 19.03.2016.

07.04.2015 Національний банк України направив уповноваженій особі Фонду на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» заяву від 07.04.2015 № 06-306/5685 про визнання кредитором на загальну суму ,10 грн., в тому числі за Кредитним договором від 13.10.2014 № 43 на загальну суму ,01 грн. Вказана вимога була отримана Фондом 15.04.2015 та зареєстрована за вхідним № 1831.

Положеннями п.5-4 ст. 2 Закону України «По систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) встановлено, що кредитор - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов`язань.

Зважаючи на вищенаведені положення Закону, які є спеціальними, уповноважена особа Фонду на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» повинна за Заявою вжити відповідних заходів протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до ч. 2 ст. 45 Закону та протягом 20 днів з дня затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів сповістити кредиторів про акцептування їх вимог шляхом розміщення повідомлення на офіційному сайті Фонду.

На офіційному сайті Фонду 01.07.2015 (http://old.fg.gov.ua/not-paying/liquidation/29-vab-bank/2021-1391-oholoshennya-pro-zatverdgennya-reestru-akceptovanyh-vymoh-kredytoriv-pat-viejbi-bank), керуючись ч. 3 ст. 49 Закону сповіщено кредиторів, що виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення про затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Відповідно до ч. 3 ст. 49 Закону, 18.06.2015 виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення про затвердження Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «ВіЕйБі Банк» (протокол № 133/15).

Згідно з повідомленням Фонду від 25.03.2016 № 13/1-42 на адресу Національного банку України, кредиторські вимоги останнього включені до Реєстру акцептованих вимог кредиторів Пат «ВіЕйБі Банк» за загальну суму ,10 грн., в тому числі за Кредитним договором від 13.10.2014 № 43 на загальну суму ,01 грн.

У зв`язку з невиконанням ПАТ «ВіЕйБі Банк» зобов`язань за кредитним договором та акцептування Уповноваженою особою Фонду кредиторських вимог Національного банку, останній набув право вимоги до ОСОБА_1 не тільки за простроченою сумою боргу, яку заявлено до стягнення у позовній заяві від лютого 2015 року, а і заборгованості в повному обсязі (тіло кредиту, відсотки та штрафні санкції). Тому, Національним банком України було подано до Печерського районного суду м. Києва позовну заяву про збільшення позовних вимог віл 23.07.2015 № 12-105/10812 на суму ,01 грн., яка 31.08.2015 прийнята судом та долучена до матеріалів справи. Розмір позовних вимог в даній редакції позову є ідентичним до розміру кредиторських вимог Національного банку України, акцептованих виконавчою дирекцією Фонду згідно рішення про затвердження Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «ВіЕйБі Банк».

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції чинній на момент звернення Національного банку України до суду), порука припиняється після строку встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Разом з тим, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 12.06.2024 у справі № 522/179/16 (провадження № 14-17цс22), на яку правильно послався суд першої інстанції зазначено, що з урахуванням акцесорного характеру зобов`язань за договором поруки з визнанням (акцептування) Фондом вимог кредитора такі вимоги можуть бути пред`явлені і до поручителя неплатоспроможного банку. Тому шестимісячний строк на звернення кредитора до поручителя неплатоспроможного банку з позовною вимогою про погашення заборгованості доцільно обраховувати з моменту акцептування Фондом кредиторських вимог за основним зобов`язанням (прийняття рішення Виконавчою дирекцією Фонду про затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів).

Отже, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, Національний банк України звернувся до суду з вимогами про стягнення всієї суми заборгованості з поручителя в межах шестимісячного строку встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки, кредиторські вимоги Національного банку України були акцептовані та затверджені фондом 18.06.2015, а заява про збільшення позовних вимог прийнята судом 31.08.2015.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідачем забезпечені Договором поруки зобов`язання по сплаті заборгованості по тілу кредиту, відсотків, пені і штрафу не виконано, грошових коштів на користь позивача не перераховано. Крім того, доказів зворотного відповідачем ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду не подано.

Згідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальності поручителя.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, що відповідач - ОСОБА_1 не одноразово звертався до суду з позовом до Національного банку України, зокрема: про розірвання кредитного договору № 43 від 13.10.2014 (рішенням Господарського суду м. Києва від 15.11.2018 у справі №910/31716/15 відмовлено в задоволенні позову); про визнання недійсним договору поруки № 43/п від 13.10.2014, кредитного договору № 43 від 13.10.2014 (ухвалою Господарського суду м. Києва від 14.06.2022 у справі № 910/6471/21 позов залишено без розгляду).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позов підлягає задоволенню, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 02.10.2020, в загальному розмірі ,01 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі ,00 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 24041095,89 грн, пені за прострочення терміну сплати процентів по кредиту у розмірі 168144,12 грн та штрафу у розмірі 30000,00 грн, оскільки, достовірно встановлено, що ОСОБА_1 не виконує належним чином зобов`язання взяті на себе за договором поруки №43/П від 13.10.2014.

Як вбачається із матеріалів справи, всі необхідні документи: кредитний договір та додаткові угоди до нього, які мав в своєму розпорядженні Національний банк, первинні фінансові документи (виписки по рахунку ПАТ «ВіЕйБі Банк», меморіальні ордери), а також розрахунки заборгованості, оборотно-сальдові відомості, було надано до суду та сторонам у справі разом з позовною заявою, а також з заявою про зменшення позовних вимог.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач заперечував у суді першої інстанції проти поданих Національним банком документів та намагався їх спростувати.

Окрім того, відповідачем або його уповноваженими представниками-адвокатами в судових засіданнях, протягом тривалого часу (10 років), не вчинялися процесуальні дії, щодо невизнання, оспорення або спростування доводів позивача щодо наявності заборгованості та її розміру.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч. 3 та 4 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Вищенаведені норми процесуального закону регламентують принцип диспозитивності судового процесу, згідно з яким особа самостійно здійснює свої процесуальні права та обов`язки без втручання суду.

На переконання колегії суддів ОСОБА_1 не спростував в загальному порядку розмір заборгованості за Кредитним договором, визнаний Позичальником, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості не відповідає розміру, встановленому в оскаржуваному рішенні, відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що Національним Банком порушено порядок направлення Поручителю вимоги щодо невиконання Позичальником основного зобов`язання, оскільки не направлення вимоги (повідомлення) на адресу позичальника та/або поручителя щодо повернення отриманих коштів не є підставою для припинення договору поруки, адже факт необхідності виконання взятих на себе зобов`язань щодо повернення отриманих коштів не залежить від досудового врегулювання спору і кредитор не може бути позбавлений права щодо захисту свого порушеного права в судовому порядку.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 2 червня 2021 у справі № 242/2788/15-ц та від 23 грудня 2021 року у справі № 2-4430/09.

А також у постанові Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 522/179/16, на яку посилається сам відповідач.

У апеляційній скарзі відповідач також стверджує, що оскільки він є кінцевим бенефіціарним власником (контролером) ПАТ «ВіЕйБі Банк» (Позичальник) та поручився за зобов`язаннями Позичальника, спір про стягнення з ОСОБА_1 , як поручителя заборгованості за основним зобов`язанням є спором, що виникає з корпоративних відносин, а відтак такий спір підлягає розгляду господарським судом.

Окремо апелянт також наголошує на тому, що до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці, у тому числі якщо стороною договору укладеного на забезпечення основного зобов`язання, зокрема договір поруки, виступає фізична особа, яка не є підприємцем.

Таким чином, на думку апелянта, відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) даний спір підлягає вирішенню господарським судом.

Так, 13 жовтня 2014 року між Національним банком та ПАТ «ВіЕйБі Банк» було укладено Кредитний договір №43 (далі - Кредитний договір).

В силу положень ст. ст. 546, 547, 553 ЦК України в якості забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за Кредитним договором, між Національним банком та ОСОБА_1 13 жовтня 2014 року укладено Договір поруки №43/П, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О. за реєстровим номером 1331 (далі - Договір поруки).

Відповідно до п. 1 Договору поруки, поручитель зобов`язується перед Банком відповідати за належне виконання Позичальником всіх своїх зобов`язань, що випливають (а також випливатимуть в майбутньому) з Кредитного договору, укладеного між Національним банком та Позичальником, згідно з яким Позичальник зобов`язується повернути кредитні кошти у сумі 1 2 000 000 (один мільярд двісті мільйонів гривень) 00 копійок до 07.10.2016, враховуючі всі додаткові договори (угоди), що будуть укладені у майбутньому до Кредитного договору, в тому числі щодо суми зобов`язань, строків їх виконання, розміру процентів, комісій та їх умов тощо.

Згідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальності поручителя.

З огляду на викладене, Національний банк у зв`язку із невиконанням умов Кредитного договору Позичальником, набув право вимоги про стягнення заборгованості за Договором поруки з Поручителя. Відтак позивач звернувся з даним позовом до суду з метою захисту свого порушеного права.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Тобто у порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Як свідчать обставини справи у січні 2015 року Національний банк, звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 6 лютого 2015 року відкрито провадження у справі №344/1754/15-ц за позовом Національного банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 8 квітня 2015 року справу №344/1754/15-ц було передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 8 травня 2015 року справу №344/1754/15-ц прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Відтак Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області приймаючи позовну заяву Національного банку та відкриваючи провадження у справі керувався положеннями ЦПК України в редакції від 6 листопада 2014 року.

В той же час, положення Цивільного та Господарського процесуальних кодексів України, на які посилається ОСОБА_1 , набули чинності лише 15 грудня 2017 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення Національним банком до суду з позовною заявою у справі №344/1754/15-ц) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Виходячи з викладеного, ухвала Івано-Франківського міського суду Івано- Франківської області від 6 лютого 2015 року про відкриття провадження у справі №344/1754/15-ц постановлена з дотримання правил підсудності.

Отже, посилання в апеляційній скарзі на редакцію статті 20 ГПК України в редакції 15 грудня 2017 року є безпідставним, оскільки зазначена редакція норми набула чинності вже після відкриття провадження у справі (майже через 3 роки після відкриття провадження у справі №344/1754/15-ц).

Безпідставність тверджень відповідача також підтверджується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеної в постанові від 29 травня 2019 року у справі №668/9978/15-ц.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та вказується стороною позивача, ОСОБА_1 не вперше в рамках розгляду судових справ про стягнення з останнього заборгованості, як з поручителя за зобов`язаннями банків, порушується питання юрисдикції розгляду подібних судових справ.

Так, зокрема в рамках розгляду судової справи №757/22295/17-ц за позовом Національного банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, як поручителя ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива», яка є подібною до справи №344/1754/15-ц, ОСОБА_1 на стадії касаційного перегляду рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 липня 2023 року у справі №757/22295/17-ц, яким позовні вимоги Національного банку були задоволені в повному обсязі, просив закрити провадження у зав`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п. 1 ч. ст. 255 ЦПК України).

Постановою Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі №757/22295/17-ц суд відхилив доводи ОСОБА_1 в цій частині та зазначив наступне: «Оскільки НБУ звернулося з позовом у цій справі у квітні 2017 року, тобто до набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», спір у цій справі підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а підстави для закриття провадження у справі відсутні. ».

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2024 року, якими позовні вимоги Національного банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості задоволено, залишено без змін.

Не можуть бути також враховані доводи апеляційної скарги про те, що зменшення строку повернення кредиту є суттєвою обставиною, яка впливає на обсяг відповідальності поручителя, а отже, збільшує обсяг його відповідальності без попередньої на те згоди та внесення змін до кредитного договору, що є порушенням статті 559 ЦК України, а відтак окремою підставою для відмови у позові про стягнення заборгованості з поручителя.

Усталеною є практика з наведеного питання про те, що не будь-яка зміна умов кредитного договору, зокрема зменшення строку повернення кредиту, а саме та, яка збільшує обсяг відповідальності поручителя може бути врахована під час вирішення питання щодо наявності підстав для застосування положень статті 559 ЦК України. Матеріали справи не містять жодних доказів та розрахунків, яким чином унаслідок зменшення строку повернення кредиту збільшився обсяг відповідальності поручителя.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами розгляду справи колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, відтак підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба