Справа № 183/1387/25
№ 2/183/1415/25
25 листопада 2025 року м.Самар
Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді - Оладенко О.С.
за участю секретаря судового засідання Павлюк А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадженняу у приміщенні Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області про визнання права власності на квартиру,-
У лютому 2025 року позивачі звернулися до суду з позовом до Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області, у якому просять визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за позивачем ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину зазначеної квартири; визнати за позивачем ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину зазначеної квартири.
В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина, заведено спадкову справу. Дружина спадкодавця ОСОБА_2 та син спадкодавця ОСОБА_3 відмовилися від прийняття спадщини на користь доньки спадкодавця ОСОБА_1 , інші спадкоємці відсутні. Позивачці ОСОБА_1 постановою нотаріуса від 28.11.2024 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю реєстрації права власності на спадкове майно. Квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 належала позивачам та спадкодавцю ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності у результаті процесу приватизації на чотирьох осіб. Оскільки частки не були розподілені, то позивач ОСОБА_1 володіє 1/2 від загальної частки, а позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1/4 частці.
Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.02.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
19.06.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Позивачі у судове засідання не з`явилися, у позовній заяві просили розглядати справу без їх участі.
Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток та усіх процесуальних документів в особистий кабінет в підсистемі «Електронний суд» відповідно до ч.5 ст.14 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив. Будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило.
Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України, суд за згодою позивача, вважає за можливе, проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Дніпро помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.17).
Позивачка ОСОБА_2 була дружиною ОСОБА_4 , а позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 його донькою та сином, що підтверджується копіями свідоцтв про укладення шлюбу та копіями свідоцтв про народження.
Після смерті ОСОБА_4 заведено спадкову справу номер у спадковому реєстрі 72656412 на підставі заяви, поданої ІНФОРМАЦІЯ_4 донькою померлого ОСОБА_1 . Дружина спадкодавця ОСОБА_2 та син спадкодавця ОСОБА_3 відмовилися від прийняття спадщини на користь доньки спадкодавця ОСОБА_1 . Інші спадкоємці відсутні (а.с.85-145).
Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Райської Т.М. 08 листопада 2024 року позивачці ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. У постанові як на підставу відмови нотаріус послався на те, що право власності на спадкове майно 1/4 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Окупація міста Сіверськодонецька Луганської області унеможливлює отримання від органів які відповідно до законодавства проводили оформлення та реєстрацію прав до 01 січня 2013 року.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У відповідності до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Як встановлено у ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Стосовно належності спадкової квартири спадкодавцю ОСОБА_4 , суд вважає за необхідне зазначити наступне.
В матеріалах справи наявна копія нотаріально посвідчена копія свідоцтва про право власності на житло, виданого 03 лютого 1999 року відділом приватизації житла УЖКГ Виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради народних депутатів. Відповідно до зазначеного свідоцтва власниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .
У наданому свідоцтва про право власності наявний реєстраційний напис, відповідно до якого право власності зареєстровано у Сєвєродонецькому БТІ, записано в реєстрову кригу за №665 від 03.03.1999.
Спадкодавцем та позивачами право спільної сумісної власності набуте у 1996 році. Надана позивачем нотаріально посвідчена копія свідоцтва про право власності на житло, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації права власності на квартиру.
У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя та ефективного вирішення порушених прав особи як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Як установлено судом, право власності померлого ОСОБА_4 та позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на спірну квартиру зареєстровано у Сєвєродонецькому БТІ на підставі свідоцтва про право власності, а тому право власності спадкодавця ОСОБА_4 на спадкову квартиру увійшло до складу спадщини, яку прийняла позивачка ОСОБА_1 .
З приводу правомірності набуття права власності позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та невизнання їх прав, судом установлено таке.
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу з метою отримання роз`яснень про те, які саме документи можуть посвідчувати право власності на квартиру з метою подальшого укладання договору дарування, за яким вона має намір прийняти у дар належні її матері ОСОБА_2 та брату ОСОБА_3 частки квартири АДРЕСА_2 .
У відповідь нотаріусом роз`яснено, що окрім документа, що підтверджує право власності на майно, право власності на яке підлягало реєстрації відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, та не зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Під час проведення реєстрації прав, які виникли до 01 січня 2013 року державний реєстратор обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку, копії документів тощо), необхідно для такої реєстрації.
Місто Сіверськодонецьк Луганської області є тимчасово окупованою територією України, де органи державної влади не здійснюють повноваження. У зв`язку з викладеним, позивачі не можуть підтвердити реєстрацію їх права власності у порядку, що діяв на час приватизації квартири.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.
Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.
Позивачами право власності набуте у 1999 році. Надані суду свідоцтво про право власності та технічний паспорт на квартиру, видані та посвідчені органом, що здійснював реєстрацію права власності на той час, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації права власності на квартиру.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з ч.1-3 ст. 370 ЦПК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.
У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Частиною третьою ст.364 ЦК України установлено, що у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Як установлено судом, у свідоцтві про право власності на житло не визначено частки у праві власності. Співвласники заявили вимоги про визнання права на частки квартири. Про існування домовленості між позивачами щодо відступлення від рівності часток у праві спільної сумісної власності не повідомляли. Відтак, заявлення позовних вимог про визнання права власності на частку квартири по 1/4 за позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також у розмірі 1/2 частки за позивачем ОСОБА_1 (з урахуванням успадкованої 1/4 частки після смерті ОСОБА_4 ) - суперечить вищезазначеним вимогам цивільного законодавства.
Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачами було доведено їх право власності на спірну квартиру, проте оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі відомості відсутні, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності позивачів на спірну квартиру у БТІ з тимчасово окупованої території (м.Сіверськодонецьк Луганської області) на теперішній час неможливо, позивачі не можуть розпоряджатися своїм майном, що порушує їх права власності, у зв`язку з чим, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 89, 141, 263, 265, 280-283 ЦПК України, суд, -
Позов задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 92,5 кв.м., житловою площею 56,40 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири загальною площею 92,5 кв.м., житловою площею 56,40 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину квартири загальною площею 92,5 кв.м., житловою площею 56,40 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_3 ;

позивач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_3 ;

позивач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_3 ;

відповідач Сіверськодонецька міська військова адміністрація Сіверськодонецького району Луганської області, , місцезнаходження: Луганська область, м.Сіверськодонецьк, б-р Незалежності України, 32.

Повне судове рішення складено і підписано 25 листопада 2025 року .

Суддя Оладенко О.С.