Справа № 164/45/25 Головуючий у 1 інстанції: Невар О. В.
Провадження № 22-ц/802/1273/25 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 Цокало Тетяни Михайлівни на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 15 вересня 2025 року

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 10 жовтня 2023 року між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та відповідачем ОСОБА_1 укладений в електронній формі договір про споживчий кредит № 119599, згідно з умовами якого позичальнику було надано кредит у розмірі 39 000 грн на строк 366 днів з 10 жовтня 2023 року по 10 жовтня 2024 року (пункти 2.1., 2.2.1., 2.6 договору). Тип процентної ставки фіксована, проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 0,10% річних (п. 2.3. договору). Відповідно до умов укладеного договору про споживчий кредит ТОВ «ФК «Кредіплюс» надало кредит в безготівковій формі у національній валюті шляхом перерахування коштів на банківський рахунок відповідача за реквізитами платіжної карти, які надані нею під час укладення договору. Кошти у розмірі 38 972 грн 68 коп. надавалися для погашення заборгованості відповідача за договором про споживчий кредит № 114011 від 25 липня 2023 року. Вказаний договір укладений дистанційно та підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання нею одноразового ідентифікатора 9b735f31, що був надісланий на номер її мобільного телефону. ТОВ «ФК «Кредіплюс» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало їй кредитні кошти у визначеному розмірі. Однак, відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконувала, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість у розмірі 29 015 грн 04 коп., з яких: 27 805 грн 40 коп. - заборгованість за основною сумою боргу; 9 грн 64 коп. - заборгованість за процентами; 1 200 грн - заборгованість за комісією. 14 червня 2024 року між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу № 14062024, згідно з умовами якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 119599 від 10 жовтня 2023 року. Відповідач у добровільному порядку заборгованість за вказаним кредитним договором не сплатила.

Позивач зазначав, що 11 червня 2023 року між ТОВ «Селфі Кредит» та відповідачем ОСОБА_1 укладений в електронній формі договір про надання споживчого кредиту № 823568, згідно з умовами якого позичальнику було надано кредит у розмірі 15 000 грн на строк 360 днів (пункти 1.3., 1.4. договору). Тип процентної ставки фіксована, стандартна процентна ставка - 2,2% в день (пункти 1.5., 1.5.1. договору). Відповідно до умов укладеного кредитного договору ТОВ «Селфі Кредит» надало кредит в безготівковій формі у національній валюті шляхом перерахування коштів на банківський рахунок відповідача за реквізитами платіжної карти, які надані нею під час укладання договору. Вказаний договір укладений дистанційно та підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання нею одноразового ідентифікатора E948, що був надісланий на номер її мобільного телефону. ТОВ «Селфі Кредит» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало їй кредитні кошти у визначеному розмірі. Проте, відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконувала, через що у неї утворилася заборгованість у розмірі 119 489 грн 99 коп., з яких: 14 999 грн 99 коп. - заборгованість за основною сумою боргу; 104 490 грн - заборгованість за відсотками. 30 травня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу № 30052024, згідно з умовами якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 823568 від 11 червня 2023 року. Відповідач у добровільному порядку заборгованість за вказаним кредитним договором не сплатила.

Позивач також вказував, що у разі сплати відповідачем коштів на рахунок первісного кредитора вони були б перераховані на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ» та зараховані на погашення існуючої заборгованості. З моменту отримання права вимоги до відповідача товариством не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.

Ураховуючи наведене, ТОВ «ФК «ЄАПБ» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором про споживчий кредит №119599 від 10 жовтня 2023 року та договором про надання споживчого кредиту № 823568 від 11 червня 2023 року у загальному розмірі 148 505 грн 03 коп., а також понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 15 вересня 2025 року позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за договором про споживчий кредит № 119599 від 10 жовтня 2023 року та договором про надання споживчого кредиту № 823568 від 11 червня 2023 року у загальному розмірі 148 505 грн 03 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 Цокало Т.М., покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові ТОВ «ФК «ЄАПБ», а також стягнути з нього на користь ОСОБА_1 понесені у суді першої інстанції витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000 грн, а також сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 3 633 грн 60 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 3 000 грн.

На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову у цій справі. Позивач не надав до суду копій реєстрів боржників від 14 червня 2024 року до договору факторингу №14062024 від 14 червня 2024 року та від 30 травня 2024 року до договору факторингу № 30052024 від 30 травня 2024 року. При цьому позивач надав до суду договори факторингу № 14062024 від 14 червня 2024 року та № 30052024 від 30 травня 2024 року за якими відсутня загальна сума прав вимоги, що відступаються за договорами та ціна продажу, та в не повному обсязі, а саме 1, 2, 3 та 10 сторінки. В свою чергу пункти 2 актів приймання-передачі до договорів факторингу також не містять відомостей загальної заборгованості за договором факторингу. Також позивач не надав доказів сплати ціни продажу за договорами - оплати за відступлення права вимоги по договорах факторингу №14062024 від 14 червня 2024 року та № 30052024 від 30 травня 2024 року, що необхідно сплатити відповідно до пунктів 3.4. договорів факторингу, в день підписання актів прийому-передачі реєстру боржників, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок клієнта. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставину переходу права вимоги за договорами про споживчий кредит № 119599 від 10 жовтня 2024 року від ТОВ «ФК «Кредіплюс» та договором № 823568 про надання споживчого кредиту від 11 червня 2023 року від ТОВ «Селфі Кредит» до ТОВ «ФК «ЄАПБ». Позивач не надав суду належних, допустимих і достовірних доказів того, що відповідачу ОСОБА_1 після укладення договорів про споживчий кредит ТОВ «ФК «Кредіплюс», а також ТОВ «Селфі Кредит» були видані кредити саме в сумах заявлених позовних вимог. Визначення даних сум в кредитних договорах не свідчить про отримання саме в цьому розмірі кредитів відповідачем і виконання кредитодавцями своїх зобов`язань по договорах. Розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредитів, користування ними, укладення договорів на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належними доказами існування боргу. Наявність роздрукованих розрахунків заборгованості за договорами є недостатнім для задоволення позовних вимог, оскільки самі розрахунки, умови кредитування тощо, є внутрішніми документами банку та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалися кредитні кошти відповідачу, на який строк, правильність нарахування відсотків позивачем, а також, за відсутності належних та допустимих доказів, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитних договорів, та неможливо встановити, які саме умови спірних договорів порушені відповідачем.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» Миколаєнко В. М., посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов у цій справі, а наведені в апеляційній скарзі доводи щодо скасування рішення суду, є безпідставними. Посилання відповідача на те, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не надано суду доказів отримання нею кредитних коштів від первісних кредиторів є помилковими та безпідставними, оскільки факти їх надання підтверджуються наявним у матеріалах справи договорами, які є дійсними в силу приписів ст. 204 ЦК України про правомірність правочинів. При цьому вимог щодо визнання зазначених правочинів недійсними чи встановлення факту їх неукладеності до суду заявлено не було. Зазначені правочини підтверджують факт наявності відповідних правовідносин, їх зміст та погоджені сторонами обставини щодо передання в кредит відповідачу коштів у погодженому розмірі. Відповідач має доступ до своїх рахунків, зазначених у договорі, та має можливість представити суду виписку зі свого рахунку в підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладених договорів, проте будь-яких належних доказів для спростування позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» відповідач не надала. Відповідачем також не надано належних та допустимих доказів, які спростовують інформацію викладену у розрахунках заборгованості. Крім того, додані витяги з реєстру боржників до вищезазначених договорів факторингу були посвідчені представником ТОВ «ФК«ЄАПБ» із зазначенням дати посвідчення та із проставленням відповідної печатки, що свідчить про те, що вказані витяги є належними доказами, що відображають інформацію щодо переходу права вимоги. Водночас договори факторингу у встановленому законом порядку відповідачем не визнавалися недійсними. Представник позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» Миколаєнко В. М. у поданому на апеляційну скаргу відзиві просила розглядати справу за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник Цокало Т. М., будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Про причини неявки апеляційний суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляли.

Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності учасників справи відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання згідно з вимогами ст. 247 ЦПК України не здійснюється.

За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою ухвалення постанови у цій справі є 25 листопада 2025 року - дата складення повного судового рішення.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 жовтня 2023 року між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та відповідачем ОСОБА_1 укладений в електронній формі договір про споживчий кредит № 119599, згідно з умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 39 000 грн на строк 366 днів з 10 жовтня 2023 року по 10 жовтня 2024 року (пункти 2.1., 2.2.1., 2.6 договору). Тип процентної ставки фіксована, проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 0,10% річних (п. 2.3. договору). Відповідно до умов укладеного договору про споживчий кредит ТОВ «ФК «Кредіплюс» надало кредит в безготівковій формі у національній валюті шляхом перерахування коштів на банківський рахунок відповідача за реквізитами платіжної карти, які надані нею під час укладання договору. Кошти у розмірі 38 972 грн 68 коп. надавалися для погашення заборгованості відповідача за договором про споживчий кредит № 114011 від 25 липня 2023 року. Вказаний договір укладений дистанційно та підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання нею одноразового ідентифікатора 9b735f31, що був надісланий на номер її мобільного телефону. Позивач також була ознайомлена із графіком платежів за кредитним договором (додаток 1 до кредитного договору) та паспортом споживчого кредиту (додаток № 2 до кредитного договору), які підписала електронним підписом, відтвореним шляхом використання нею одноразового ідентифікатора 9b735f31.

ТОВ «ФК «Кредіплюс» на виконання умов кредитного договору надало відповідачу кредит у розмірі 39 000 грн. Кредитні кошти зараховані на зазначену відповідачем у договорі платіжну карту № НОМЕР_1 .

Однак, відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала і у зв`язку з цим у неї утворилася заборгованість у розмірі 29 015 грн 04 коп., з яких: 27 805 грн 40 коп. - заборгованість за основною сумою боргу; 9 грн 64 коп. - заборгованість за процентами; 1 200 грн - заборгованість за комісією. Відповідач на виконання умов кредитного договору частково погасила наявну у неї заборгованість, про що свідчить зменшення заборгованості за тілом кредиту з 39 000 грн до 27 805 грн 40 коп. і підтверджується наданим позивачем розрахунком.

14 червня 2024 року між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу № 14062024, згідно з умовами якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 119599 від 10 жовтня 2023 року.

Згідно з актом прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 14062024 від 14 червня 2024 року клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників.

Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу №14062024 від 14 червня 2024 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 у розмірі 29 015 грн 04 коп., з яких: 27 805 грн 40 коп. - заборгованість за основною сумою боргу; 9 грн 64 коп. - заборгованість за процентами; 1 200 грн - заборгованість за комісією.

Судом також встановлено, що 11 червня 2023 року між ТОВ «Селфі Кредит» та відповідачем ОСОБА_1 укладений в електронній формі договір про надання споживчого кредиту № 823568, згідно з умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 15 000 грн на строк 360 днів (пункти 1.3., 1.4. договору). Тип процентної ставки фіксована, стандартна процентна ставка - 2,2% в день (пункти 1.5., 1.5.1. договору). Відповідно до умов укладеного кредитного договору ТОВ «Селфі Кредит» надало кредит в безготівковій формі у національній валюті шляхом перерахування коштів на банківський рахунок відповідача за реквізитами платіжної карти, які надані нею під час укладання договору. Вказаний договір укладений дистанційно та підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання нею одноразового ідентифікатора E948, що був надісланий на номер її мобільного телефону. Позивач також була ознайомлена із графіком платежів за кредитним договором (додаток 1 до кредитного договору) та паспортом споживчого кредиту, які підписала електронним підписом, відтвореним шляхом використання нею одноразового ідентифікатора E948.

ТОВ «Селфі Кредит» на виконання умов кредитного договору надало відповідачу кредит у розмірі 15 000 грн. Кредитні кошти зараховані на зазначену відповідачем у договорі платіжну карту № НОМЕР_1 .

Однак, відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала і у зв`язку з цим у неї утворилася заборгованість у розмірі 119 489 грн 99 коп., з яких: 14 999 грн 99 коп. - заборгованість за основною сумою боргу; 104 490 грн - заборгованість за відсотками. Відповідач на виконання умов кредитного договору частково погасила наявну у неї заборгованість у розмірі 8 650 грн 50 коп., що підтверджується наданим позивачем розрахунком.

30 травня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу № 30052024, згідно з умовами якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 823568 від 11 червня 2023 року.

Згідно з актом прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 30052024 від 30 травня 2024 року клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників.

Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу №30052024 від 30 травня 2024 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 у розмірі 119 489 грн 99 коп., з яких: 14 999 грн 99 коп. - заборгованість за основною сумою боргу; 104 490 грн - заборгованість за відсотками.

ТОВ «ФК «ЄАПБ» звертаючись до суду з цим позовом у своїх вимогах вказувало, що відповідач свої зобов`язання за договорами про споживчий кредит № 119599 від 10 жовтня 2023 року та договором про надання споживчого кредиту № 823568 від 11 червня 2023 року належним чином не виконала, кредити не повернула, проценти за користування ними не сплатила, через що утворилася заборгованість у загальному розмірі 148 505 грн 03 коп., яка підлягає стягненню з відповідача на користь товариства.

За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За приписами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем він вважається укладеним у письмовій формі.

З огляду на зазначені норми права Верховний Суд у своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19.

За ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства чи за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Зазвичай електронні кредитні договори підписуються за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

На підтвердження укладення договору про споживчий кредит № 119599 від 10 жовтня 2023 року та договору про надання споживчого кредиту №823568 від 11 червня 2023 року ОСОБА_1 з ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ТОВ «Селфі Кредит» позивач надав електронні докази в паперовій формі. Договори підписані електронними підписами одноразовими ідентифікаторами 9b735f31 та E948, які відповідно до вимог чинного законодавства були власноручно введені відповідачем для електронних підписів, у відповідності до вимог частин 6 та 8 ст. 11 і ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що відповідач ознайомилася та погодилася з умовами договорів, а тому сторони досягли усіх істотних умов та уклали в належній формі кредитні договори.

Отже, підписання відповідачем договорів електронними підписами одноразовими ідентифікаторами відповідає вимогам чинного законодавства.

У постанові Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20 був сформульований правовий висновок, відповідно до якого учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ у таких формах: оригінал; електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом.

Надані позивачем докази - електронний договір про споживчий кредит №119599 від 10 жовтня 2023 року та договір про надання споживчого кредиту № 823568 від 11 червня 2023 року у паперовій формі, посвідчені в порядку, передбаченому законом, що спростовує доводи сторони відповідача про те, що рішення суду ґрунтується на доказах, які відповідач ставить під сумнів, оскільки позивачем електронні докази подані у визначеній законом формі, що не викликає жодних сумнівів у відповідності поданих копій (паперової) оригіналам.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що для цілей обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом.

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються:

- доходи кредитодавця у вигляді процентів;

- комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо;

- інші витрати споживача на додаткові та/або супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Отже, відповідно до наведених положень вказаного Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням кредиту. Встановлення обов`язку по сплаті комісії за надання кредиту у кредитному договорі відповідає принципу свободи договору. Відповідач уклавши кредитний договір погодилася сплатити комісію за надання кредиту.

Аналізуючи умови договору про споживчий кредит № 119599 від 10 жовтня 2023 року, колегія суддів дійшла висновку про правомірність дій товариства щодо встановлення комісії за надання кредиту, оскільки умовами договору передбачено нарахування комісії за надання кредиту та включено суму нарахувань по комісії до графіку платежів.

Наведене узгоджується з правовим висновком, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно з ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Згідно з ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст. 1079 ЦК України).

Статтею 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Оскільки факторинг визначено п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Зазначене узгоджується із правовими висновками, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18); від 31 жовтня 2018 року у справі №465/646/11 (провадження № 14-222цс18).

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з того, що позивач надав належні розрахунки заборгованості на підтвердження розміру заборгованості позичальника, а також кредитні договори, які містять усі істотні умови та були укладені в електронній формі за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи і згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України вважаються укладеними в письмовій формі. Урахувавши, що надані позивачем документи у сукупності підтверджують укладання між сторонами кредитних договорів, погодження між сторонами нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісії та існування у позичальника заборгованості за цими договорами, суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за вказаними кредитними договорами на користь позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ», до якого згідно з умовами договорів факторингу № 14062024 від 14 червня 2024 року та № 30052024 від 30 травня 2024 року, які є чинними та не визнавалися судом недійсними, перейшло право вимоги до відповідача за вказаними кредитними договорами.

На підставі встановлених у цій справі обставин, а також підтвердження наявності заборгованості за кредитними договорами, розмір якої відповідачем не спростовано, висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про споживчий кредит № 119599 від 10 жовтня 2023 року у розмірі 29 015 грн 04 коп., з яких: 27 805 грн 40 коп. - заборгованість за основною сумою боргу; 9 грн 64 коп. - заборгованість за процентами; 1 200 грн - заборгованість за комісією, та за договором про надання споживчого кредиту № 823568 від 11 червня 2023 року у розмірі 119 489 грн 99 коп., з яких: 14 999 грн 99 коп. - заборгованість за основною сумою боргу; 104 490 грн - заборгованість за відсотками, а всього заборгованості у загальному розмірі 148 505 грн 03 коп., є правильним та узгоджується з наведеними нормами матеріального права та встановленими у справі обставинами. Разом з тим, відповідач не подала контррозрахунку заборгованості чи доказів її відсутності.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про задоволення позову ТОВ «ФК «ЄАПБ» є законним та обґрунтованим.

У доводах апеляційної скарги представник відповідача зазначала, що позивач не надав доказів того, що відповідачу ОСОБА_1 після укладення договорів про споживчий кредит ТОВ «ФК «Кредіплюс», а також ТОВ «Селфі Кредит» були видані кредити саме в сумах заявлених позовних вимог. Визначення даних сум в кредитних договорах не свідчить про отримання саме в цьому розмірі кредитів відповідачем і виконання кредитодавцями своїх зобов`язань по договорах.

Проте, такі доводи колегія суддів до уваги не приймає, оскільки часткова сплата відповідачем грошових коштів на виконання умов кредитних договорів, що підтверджується наявними у справі розрахунками позивача, свідчить про визнання нею існування зобов`язань за вказаними договорами та спростовує доводи апеляційної скарги про те, що кредитні кошти за цими договорами їй не були перераховані первісними кредиторами. При цьому, відповідач не була позбавлена можливості спростувати факт відсутності у неї заборгованості за кредитним договорами, оскільки має доступ до свого рахунку, який нею був зазначений при укладенні договорів (платіжна карта № НОМЕР_1 ), та представити суду виписку зі свого рахунку на підтвердження відсутності надходження коштів від кредиторів на виконання умов укладених договорів.

Крім того, безпідставними також є доводи апеляційної скарги про те, що позивач належними та допустимими доказами не підтвердив факт переходу до нього права вимоги за кредитними договорами від первісних кредиторів, оскільки договори факторингу на підставі яких позивач набув право вимоги до відповідача за кредитними договорами є чинними і таке право вимоги у вище визначених розмірах кредитної заборгованості підтверджується наданими позивачем доказами, а саме: актами прийому-передачі реєстру боржників за договорами факторингу та витягами з реєстрів боржників до зазначених договорів факторингу.

Таким чином, висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду та зводяться до переоцінки доказів у справі.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 268, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 Цокало Тетяни Михайлівни залишити без задоволення.

Рішення Маневицького районного суду Волинської області від 15 вересня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: