Провадження № 2/947/2844/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2025 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.

представник позивача адвокат Притула А.С.

розглянувши за правилами загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики у солідарному порядку, -

ВСТАНОВИВ:

Заходами електронного суду 09.04.2025 до Київського районного суду м.Одеси з позовом про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в солідарному порядку, грошових коштів за договором позики від 02.04.2010 у розмірі 100 000,00 дол. США, діючи в інтересах ОСОБА_1 , як його представник, звернулася адвокат Притула Анастасія Сергіївна.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що вказані гроші були надані з ціллю придбання житлового будинку АДРЕСА_1 , який згідно рішення суду по справі №520/8220/17, визнаний спільним майном подружжя, а значить кошти були використані в інтересах сім`ї і обидва з подружжя мають зобов`язання по поверненню вказаних грошей.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Луняченку В.О..

Ухвалою суду від 13.05.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

В матеріалах справи міститься відзив на позов наданий 21.05.25 ОСОБА_3 , яка визнала позовні вимоги у повному обсязі.

З боку відповідача ОСОБА_2 відзив не надходив однак представником відповідача, адвокатом Блажиєвою О. 26.08.2025 надані письмові пояснення щодо позову, які долучено до матеріалів справи.

За змістом пояснень сторона відповідача заперечує проти задоволення позову та вважає заявлені вимоги необґрунтованими та такими що суперечать обставинам які встановлені при розгляді справи №520/8220/17 в якої було розглянуто спір про розподіл спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалою від 26.08.2025 підготовче провадження у справі було закрите із призначенням справи до розгляду по суті.

Як встановлено судом постановою Апеляційного суду Одеської області від 24.04.2018 року у справі №520/8220/17 , яке було залишено без змін постановою Верховного Суду від 18.12.2018 року, були вирішені об`єднані в одне провадження позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя та позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя.

Зазначеним рішенням суду, зокрема, житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 164, 5 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., до складу якого входять житловий будинок під літерою «И», навіс під літ. «М», огорожа 2,4, мостіння I, II, що розташовані на земельній ділянці площею 370 кв.м., кадастровий номер :21:035:0003 визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та здійснено його розподіл між подружжям у рівних частках.

Під час розгляду вказаної вище справі було встановлено, що « 23 серпня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу на ім`я ОСОБА_3 був придбаний будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 164 кв.м., у тому числі житловою площею 27,5 кв.м. До складу будинку входять: житловий будинок під літерою «И», навіс (тимчасова споруда) «М», огорожа - 2, 4, мостіння І, ІІ, які розташовані на земельній ділянці площею 370 кв.м., кадастровий номер :21:035:0003. Продаж майна вчинено за 210000 грн. (а.с.19-20).

З пункту 2.2 зазначеного договору вбачається, що він укладений за згодою чоловіка ОСОБА_3 ОСОБА_2 , викладеної у заяві, справжність його підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Муль Н.С. 23 серпня 2011 року за реєстровим № 1575.

Зазначений житловий будинок був придбаний в інтересах сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_2 для їх спільного проживання, проти чого сторони не заперечували.

Доводи ОСОБА_3 , що спірний житловий будинок був придбаний виключно за її кошти, які вона отримувала у вигляді заробітної плати та коштів її батька ОСОБА_1 , не були підтверджені належними доказами».

За змісту Договору позики, укладеного 02 квітня 2010 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем та ОСОБА_3 , як позичальницею ( а/с 12) позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США на строк до 02 квітня 2025 року.

У пункті 8 Договору сторони узгодили, що позичальник взяла кошти у спільну сумісну власність подружжя, оскільки договір укладено під час перебування позичальниці у шлюбі, та, згідно п.9 Договору, від чоловіка позичальниці ОСОБА_2 надана усна згода на вчинення договору.

Також до суду надана розписка про отримання позичальницею ОСОБА_3 грошей згідно Договору позики від 02 квітня 2010 року ( а/с 12 на звороті).

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правовідносини пов`язані із виконанням зобов`язань за договорами позики врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Зазначені правові висновки , зокрема, викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Ця судова практика є незмінною.

У судовому засіданні представник позивача наполягала на тому, що кошті отримані відповідачкою ОСОБА_3 не були повернуті позикодавцю.

Також у відзиві, поданому ОСОБА_3 зазначається факт визнання відповідачкою позовних вимог в частині стягнення грошових коштів отриманих за вказаним Договором позики для придбання будинку.

Водночас, як зазначено у рішенні суду від 13.11.2017 року, яке було змінено постановою Апеляційного суду Одеської області від 24.04.2018 року, під час розгляду цивільної справи №520/8220/17 , ОСОБА_3 стверджувала що майже за 4 роки до реєстрації шлюбу з відповідачем, вона отримала кредитні кошти, які використала на придбання квартири за адресою АДРЕСА_2 , та у подальшому для придбання будинку за адресою АДРЕСА_1 були витрачені грошові кошти, які надав їй батько ОСОБА_1 , та які в подальшому були нею йому повернуті після продажу квартири під АДРЕСА_3 .

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц)

Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Верховний Суд при розгляді справи № 390/34/17 (постанова від 10 квітня 2019 року) застосував доктрину «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основі якої принцип добросовісності. У статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони.

У даному випадку суд вважає, що як позивач ОСОБА_1 так і відповідач ОСОБА_3 у даної справі діють недобросовісно, всупереч своєї попередньої поведінки при розгляді цивільної справи №№520/8220/17, в якої предметом спору було спільне майно подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , зокрема, будинок за адресою: АДРЕСА_1 , так під час розгляду вказаної справи для доведеності придбання вказаного будинку за особисті гроші ОСОБА_3 . яки були надані її батьком ОСОБА_1 про існування жодних письмових договорів які підтверджують факт отримання грошей у позику суд не повідомлявся і навпаки за свідченнями свідків зі сторони ОСОБА_3 (зокрема, продавець житлового будинку ОСОБА_4 ) стверджувалось що безпосередньо придбання будинку проводилось саме ОСОБА_1 який передавав гроші продавцю.

Так саме, при розгляді вказаної вище справи, ОСОБА_3 наполягала що гроші які були використані для придбання спірного будинку були нею повернуті батьку після продажу належної їй особисто квартири.

Суд критично ставиться до тверджень представника позивача, яка надавала пояснення що зазначені у вказаних рішеннях повернення грошей стосувались інших боргових зобов`язань, так як згідно встановлених судами обставин саме на поверненні грошей витрачених на придбання спірного будинку (за адресою: АДРЕСА_1 ) наполягала ОСОБА_3 .

Приймаючи до уваги вказані обставини, суд приходить до висновку про недоведеність у судовому засіданні позовних вимог щодо наявної заборгованості ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 щодо повернення грошей отриманих у позику за для придбання будинку АДРЕСА_1 , що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) про солідарне стягнення грошових коштів за договором позики від 02.04.2010 року у розмірі 100 000 доларів США.

Питання розподілу судових витрат вирішити у порядку визначеному ч.8 ст. 141 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 27.11.2025.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В. О. Луняченко