Справа № 473/6047/24
РІШЕННЯ

іменем України

"26" листопада 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого - судді Вуїва О.В.,

за участю: секретаря судового засідання Москаленко С.Л., позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування, в якому вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати сторін - ОСОБА_4 .

Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 , звернувшись до Другої Вознесенської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, дізнався про подачу аналогічної заяви відповідачем, а також про складання спадкодавицею за життя двох взаємовиключних заповітів на випадок своєї смерті:

- від 16 травня 2006 року, посвідченого у цей же день секретарем Олександрівської селищної ради Вознесенського району Мірошник Р.Л., зареєстрованого в реєстрі за №190, згідно якого ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 ;

- від 16 листопада 2006 року, посвідченого у цей же день секретарем Олександрівської селищної ради Вознесенського району Мірошник Р.Л., зареєстрованого в реєстрі за №588, згідно якого ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках житловий будинок АДРЕСА_1 .

У зв`язку з цим ОСОБА_3 на підставі останнього заповіту, який позивач вважав таким, що підписаний спадкодавицею під тиском та шантажем, набув право на спадкування частки зазначеного в ньому майна.

Разом з тим, як зазначав ОСОБА_1 , спадкодавиця за життя була особою похилого віку, мала незадовільний стан здоров`я, страждала на тяжкі хвороби, мала пошкодження хребта, у зв`язку з чим потребувала постійного стороннього догляду та допомоги, які в повному обсязі надавав позивач.

У той же час, відповідач ухилявся від надання допомоги спадкодавиці, яку та потребувала.

Враховуючи вказані обставини, позивач просив усунути ОСОБА_3 від права на спадкування після смерті ОСОБА_4 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали у повному обсязі. При цьому позивач вказував на те, що протягом останніх 10 років життя ОСОБА_4 могла самостійно пересуватися, частково обслуговувати себе, виконуючи дрібні побутові дії, однак за віком та станом здоров`я потребувала постійного стороннього догляду та допомоги. Саме позивач у 2014 році, переїхавши до будинку матері, почав опікуватися нею, здійснювати за нею догляд, забезпечувати її усім необхідним. Мати неодноразово зверталася до ОСОБА_3 з приводу здійснення догляду за нею, надання допомоги (придбання продуктів харчування, ліків тощо), однак відповідач постійно відмовляв їй, забирав у матері пенсію, не забезпечував їй належні житлово-побутові умови шляхом проведення ремонту та облаштування будинку за місцем її проживання, не забезпечував матір продуктами та харчуванням, а також інші побутові потреби. Увесь тягар щодо утримання матері ліг на позивача. Тому ОСОБА_1 вважав, що ОСОБА_3 повинен бути усунутий від права на спадкування після смерті матері як такий, що не гідний на отримання частки спадкового майна.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та вважав їх безпідставними. При цьому пояснив, що до 2014 року ОСОБА_4 була на його повному утриманні та опікуванні. Однак з моменту переїзду позивача до будинку матері (у 2014 році) останній заборонив відповідачу спілкуватися з матір?ю та відвідувати її. З цього часу у відповідача обірвалися будь-які зв?язки з матір?ю, оскільки позивач не випускав матір за межі садиби та заборонив їй спілкуватися з сином (відповідачем). З моменту переїзду ОСОБА_1 до матері остання жодного разу не зверталася до відповідача за допомогою.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судове засідання не з?явився, однак надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без її участі.

Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі представника відповідача ОСОБА_5 , оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема, суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати сторін - ОСОБА_4 , яка за життя склала два заповіти на випадок своєї смерті:

- від 16 травня 2006 року, посвідчений у цей же день секретарем Олександрівської селищної ради Вознесенського району Мірошник Р.Л., зареєстрований в реєстрі за №190, згідно якого ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 ;

- від 16 листопада 2006 року, посвідчений у цей же день секретарем Олександрівської селищної ради Вознесенського району Мірошник Р.Л., зареєстрований в реєстрі за №588, згідно якого ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках житловий будинок АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка за цією ж адресою площею 0,1351 га, призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №:09:056:0015.

Сторони звернулися до Другої Вознесенської державної нотаріальної контори із відповідними заявами про прийняття спадщини після смерті матері, у зв?язку з чим у Другій Вознесенській державній нотаріальній конторі було заведено спадкову справу №91/2024.

25 листопада 2024 року ОСОБА_1 отримав Свідоцтво про право на спадщину, зареєстроване в реєстрі за №1-957, яким посвідчено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі заповіту від 16 листопада 2006 року, реєстр. №588, є спадкоємцями (в рівних частках) майна ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та яке складається з житлового будинку АДРЕСА_1 .

Чинний Цивільний кодекс України передбачає право спадкоємців за заповітом або законом отримувати у власність спадщину, тобто майно, що належало спадкодавцю на час його смерті (книга 6 ЦК України).

Разом з тим, законодавство України встановлює підстави, за якими спадкоємець може бути усунений від права на спадкування.

Зокрема, однією з підстав для усунення відповідача від права на спадкування позивач вказував ту обставину, що заповіт ОСОБА_4 від 16 листопада 2006 року, реєстр №588, складений нею під тиском та шантажем.

Дійсно, відповідно до ч. 2 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.

Однак свої доводи в цій частині ОСОБА_1 належним чином не мотивував, не обґрунтував та не надав на їх підтвердження жодних доказів. Під час надання позивачем в судовому засіданні пояснень щодо цих обставин судом було з?ясовано, що такі твердження є лише припущенням позивача, які не ґрунтуються на конкретних фактах та доказах.

При цьому, згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За такого, доводи позову в цій частині не можуть бути прийняті судом до уваги.

Водночас ч. 3 ст. 1224 ЦК України (на яку посилається позивач у своєму позові) передбачено, що не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Також ч. 5 ст. 1224 ЦК України (на яку посилається позивач у своєму позові) визначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Проте зі змісту положень ч.ч 3, 5 ст. 1224 ЦК України вбачається, що вони стосуються лише випадків здійснення спадкування за законом та не поширюються на правовідносини спадкування за заповітом (див. висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 14 листопада 2018 року в справі № 289/26/16-ц, від 03 червня 2020 року в справі № 734/3639/16-ц, від 16 серпня 2023 року у справі № 714/675/17).

У той же час, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 26 червня 2023 року у справі №466/6613/20, свобода заповіту є фундаментальним принципом спадкового права та реалізується зокрема через право заповідача: у будь-який час скласти заповіт, або не складати його; у будь-який час змінити або взагалі скасувати складений заповіт; у будь-який час скласти новий заповіт; розпорядитися своїм майном, або тільки його часткою; призначити спадкоємцем будь-яку особу, як ту, що входить до кола спадкоємців за законом, так і будь-яку фізичну чи юридичну особу; позбавити спадщини спадкоємців за законом, не обґрунтовуючи і не пояснюючи своє рішення; внести до заповіту інші розпорядження, передбачені ЦК України.

Таким чином, не допускається втручання у волю спадкодавця у спосіб, передбачений ч.ч. 3, 5 ст. 1224 ЦК України, оскільки для цього встановлені інші спеціальні способи захисту прав спадкоємця, у тому числі визнання заповіту недійсним (за наявності для цього підстав).

Судом встановлено, що хоча відповідач й прийняв спадщину після смерті матері як спадкоємець за законом та за заповітом (про що свідчить відповідна заява в нотаріальній справі), проте згідно копії спадкової справи оформлення спадщини, а саме посвідчення прав сторін на спадщину після смерті ОСОБА_4 відбулося саме в порядку спадкування за заповітом (про що свідчить зміст Свідоцтва про право на спадщину від 25 листопада 2024 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-957), що повністю узгоджується з положеннями ст. 1223 ЦК України, яка встановлює пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом.

За наведеного, норми ч.ч 3, 5 ст. 1224 ЦК України не поширюються та не можуть застосовуватися до правовідносин між сторонами в частині оформлених спадкових прав на підставі заповіту.

Водночас, згідно роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п. 6 постанови Пленуму за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», а також правових позицій Верховного Суду, викладених в постановах від 18 липня 2018 року у справі №390/1635/15-ц, від 08 серпня 2019 року у справі №127/26904/16-ц, від 18 вересня 2019 року у справі №760/21117/15-ц, від 13 січня 2021 року у справі №431/2579/17, від 02 лютого 2022 року у справі № 706/445/20, від 31 травня 2022 року у справі № 323/288/21, від 16 березня 2023 року у справі № 185/6281/21, від 26 червня 2023 року у справі № 466/6613/20 та багатьох інших особа може бути усунена від права на спадкування лише в разі встановлення судом в сукупності ряду обставин, а саме: перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво; його потребу в отриманні сторонньої допомоги; відсутність такої допомоги з боку спадкоємців або осіб, що не входять до кола спадкоємців або ж недостатність такої допомоги в зв`язку з чим спадкодавець потребував додаткової допомоги з боку спадкоємця, про усунення від спадкоємства якого ставиться питання; звернення спадкодавця із проханням про надання допомоги до такого спадкоємця та відмова останнього від надання допомоги або іншим чином свідоме ухилення від її надання; фізична та матеріальна спроможність спадкоємця надавати допомогу спадкодавцеві.

Зокрема, під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку чим вона потребує догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується виключно умисною формою вини.

При цьому підлягає врахуванню питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.

Відсутність хоча б однієї з вказаних обставин унеможливлює застосування наслідків положень ч.ч. 3, 5 ст. 1224 ЦК України.

На підтвердження своїх вимог в частині ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавиці позивач просив допитати в якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (вказане клопотання було задоволено судом).

Однак в судовому засіданні вказані свідки не підтвердили обставин, на які посилався позивач ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог.

Зокрема, свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що за життя спадкодавиці сторони часто навідували ОСОБА_4 до моменту, коли позивач ОСОБА_1 переїхав до будинку матері на постійне місце проживання. Після переїзду позивача між братами відбувся конфлікт, внаслідок чого відповідач ОСОБА_3 перестав відвідувати матір, оскільки хотів уникнути подальших скандалів з братом. З цього часу позивач здійснював догляд за матір`ю, опікувався нею. Також свідок пояснила, що вона не обізнана про стан здоров`я ОСОБА_4 протягом останніх років її життя, не знає, чи потребувала спадкодавиця протягом цього часу будь-якої допомоги та чи зверталася до відповідача з цього приводу, чи відмовляв останній їй у цьому.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що за життя спадкодавиці відповідач ОСОБА_3 часто навідував свою матір ОСОБА_4 до моменту, коли позивач переїхав до будинку матері на постійне місце проживання. Після переїзду позивача між братами відбувся конфлікт, внаслідок чого ОСОБА_3 перестав відвідувати матір, оскільки хотів уникнути подальших скандалів з братом. З цього часу позивач здійснював догляд за матір`ю, опікувався нею. Щодо стану здоров`я ОСОБА_4 в останні роки її життя свідок пояснила, що спадкодавиця пересувалася самостійно, хоча й погано, іншої інформації щодо стану її здоров?я повідомити суду не змогла. Також пояснила, що вона не обізнана, чи потребувала спадкодавиця будь-якої допомоги та чи зверталася до відповідача з цього приводу.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що за життя спадкодавиці відповідач ОСОБА_3 часто навідував свою матір ОСОБА_4 до моменту, коли у 2014 році позивач переїхав до будинку матері на постійне місце проживання. Після переїзду позивача між братами відбувся конфлікт, внаслідок чого ОСОБА_3 перестав відвідувати матір, оскільки хотів уникнути подальших скандалів з братом та з того часу з ним не спілкувався. З цього часу позивач здійснював догляд за матір`ю, опікувався нею, однак забороняв усім родичам, сусідам, знайомим спілкуватися зі спадкодавицею, відвідувати її. Також пояснила, що в останні роки життя спадкодавиця не просила жодної допомоги від свого сина ОСОБА_9 та її не потребувала.

Жодних інших доказів на підтвердження своїх вимог позивач не надав.

Таким чином, ОСОБА_1 в судовому засіданні не довів жодними доказами наявності усіх обставин, необхідних для усунення відповідача від права на спадкування в їх сукупності, а саме: перебування спадкодавиці в безпорадному стані; її потребу в отриманні сторонньої допомоги; звернення спадкодавиці із проханням про надання допомоги до відповідача та відмова останнього від надання допомоги або іншим чином свідоме ухилення від її надання; наявність у відповідача можливості надавати допомогу матері з урахуванням обставин справи, зокрема відносин між братами (сторонами); недостатність такої допомоги з боку позивача.

У той же час суд нагадує, що саме на позивача покладається обов?язок доведення вказаних обставин.

При цьому, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначала, що кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у ст. 13 ЦПК України, втрачає сенс.

Таким чином, позов не підлягає задоволенню у зв?язку з його безпідставністю та недоведеністю.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню витрати, понесені позивачем при зверненні до суду.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 листопада 2025 року.

Суддя: О.В. Вуїв