РІШЕННЯ

Іменем України

22.09.2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра

у складі головуючого судді - Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання - Куземі О.Г.,

за участю: представника позивачів - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідачів - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договору частково недійсним, переведення прав та обов`язків покупців, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

28 грудня 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулись позивачі через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням на уточнення позовних вимог послались на те, що позивач ОСОБА_4 є власником частин, а позивач ОСОБА_5 частини домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , сусідкою позивачів була відповідач ОСОБА_7 , якій належало домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0813 га та кадастровим №:01:395:0002, що межує із земельною ділянкою позивачів. 17 серпня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 у формі розписки було укладено договір, за яким остання отримала грошові кошти в рахунок продажу частини земельною ділянки та зобов`язалась оформити свої спадкові права на своє домоволодіння та земельну ділянку, після чоло здійснити поділ земельної ділянки на дві окремі площею 0,034 га та 0,0473 га, після чого першу відчужити на користь ОСОБА_4 шляхом укладення договору купівлі-продажу. Сторони визначили, що вартість такої відокремленої земельної ділянки, що підлягатиме продажу ОСОБА_4 , становитиме 112000 гривень. 17 серпня 2011 року ОСОБА_7 отримала грошові кошти в розмірі 31800 гривень під розписку. Однак ОСОБА_7 вчасно свої зобов`язання не виконала, натомість звернулась до ОСОБА_4 з проханням надати ще коштів в рахунок ціни продажу земельної ділянки, внаслідок чого отримала 18 серпня 2011 року 4080 гривень, 19 жовтня 2011 року 5600 гривень, 30 листопада 2011 року 1500 гривень, 30 березня 2012 року 1500 гривень. ОСОБА_7 оформила свої спадкові права після свого батька ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та отримала 14 вересня 2012 року свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом на вказані домоволодіння та земельну ділянку. Після цього ОСОБА_7 знову звернулась до позивача за грошовими коштами для оформлення технічної документації щодо поділу земельної ділянки, в зв`язку із чим 21 травня 2012 року та 15 серпня 2015 року отримала коштів в загальному розмірі 13230 гривень.02 червня 2016 року було виготовлено технічну документацію, а 07 лютого 2017 року вона була зареєстрована, внаслідок чого земельна ділянка площею 0,0813 га та кадастровим №:01:395:0002 була поділена на дві: площею 0,0473 га та кадастровим №:01:395:0014, площею 0,034 га та кадастровим №:01:395:0013. Надалі позивачем здійснено виплати ОСОБА_7 в рахунок вартості купівлі земельної ділянки пі розписку грошових коштів: 02 березня 2017 року - 4000 гривень, 17 травня 2017 року - 3050 гривень, 13 березня 2018 року - 5000 гривень, 03 квітня 2018 року - 5000 гривень, 27 квітня 2018 року - 5000 гривень, 22 травня 2018 року - 5000 гривень, 23 червня 2018 року - 5000 гривень, 26 липня 2018 року - 5000 гривень, 26 серпня 2018 року - 5000 гривень, 26 вересня 2018 року - 3000 гривень, 17 жовтня 2018 року - 2000 гривень, 19 грудня 2018 року - 3000 гривень, 25 січня 2019 року - 3000 гривень. Таким чином в період з 17 серпня 2011 року по 25 січня 2019 року ОСОБА_7 отримала від позивача в рахунок купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,034 га та кадастровим №:01:395:0013 суму в розмірі 113000 гривень. На підставі викладено позивач стверджують, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким сторони визначили порядок дій та вартість земельної ділянки, після чого цей порядок було виконано з боку позивача ОСОБА_4 шляхом сплати всієї суми вартості земельної ділянки, а з боку ОСОБА_7 - оформленням своїх спадкових прав на земельну ділянку та здійснення її поділу. Також позивачі стверджують, що ОСОБА_7 надала їм згоду на користування майбутньою земельною ділянкою, зокрема на будівництво господарських споруд, що і було реалізоване позивачами з 2011 року шляхом будівництва відповідних споруд. В подальшому позивач ОСОБА_4 постійно наполягала на укладенні договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, вартість якої була сплачена, однак ОСОБА_7 ухилилась від цього. 20 березня 2019 року ОСОБА_7 здійснила відчуження на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_6 по частині за кожним домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 та земельних ділянок площею 0,0473 га та кадастровим №:01:395:0014, а також площею 0,034 га та кадастровим №:01:395:0013. Позивачі стверджують, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не мали на меті придбання та використання спірного нерухомого майна, оскільки після придбання ОСОБА_2 одразу звернувся до позивача із пропозицією придбати в нього спірну земельну ділянку за ціну, що перевищує ринкову, а також він бачив, що така земельна ділянка вже використовується позивачем. За таких обставин, посилаючись на фіктивність договору купівлі-продажу від 20 березня 2019 року спірної земельної ділянки площею 0,034 га та кадастровим №:01:395:0013, оскільки він не відповідає дійсним намірам сторін, а також на принцип цілісності об`єкта нерухомого майна із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, позивачі просили суду визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 20 березня 2019 року в частині зазначення покупців, перевести на позивачів права та обов`язки покупців такої спірної земельної ділянки в розмірі та частин за позивачем ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідно, а також визнати за ними право власності на вказані частки спірної земельної ділянки.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2023 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 січня 2024 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачам відповідний строк для усунення виявлених недоліків позову.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2024 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачами недоліків їх позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, однак із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги своїх довірителів підтримав, наполягав на задоволенні позову в повному обсязі з викладених у ньому підстав та обставин.

Представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_6 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав їх необґрунтованості та недоведеності.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, також пославшись на необґрунтованість, безпідставність та недоведеність позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання особисто не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась.

Від відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_6 до суду надійшов спільний відзив, в якому вказані відповідачі просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що будь-які боргові правовідносини позивачів та ОСОБА_7 означених відповідачів не стосуються, це вже третій позов позивачів з метою відібрання земельної ділянки, розписка від 17 серпня 2011 року не є попереднім договором ані за своїм змістом (найменування сторін, мета отримання коштів, не вказано вартість земельної ділянки, її площа), ані за формою (нотаріально не посвідчена), а також визначає наслідки невиконання зобов`язань ОСОБА_7 у вигляді повернення коштів у подвійному розмірі. Заперечили відповідачі і фіктивність спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки. Щодо розташованих на спірній земельній ділянці господарських споруд, побудованих позивачами, то з метою їх усунення, як перешкод для користування земельною ділянкою, відповідачами було подано до суду відповідний позов, рішення по якому перебував на стадії апеляційного перегляду. Послались відповідачі й на відсутність доказів реєстрації за позивачами права власності на господарські будівлі- та споруди, які останніми розміщено на спірній земельній ділянці.

Також до суду від імені відповідача ОСОБА_7 надійшов відзив із проханням відмовити у задоволенні позовних вимог, в якому заперечується заявлений позивачами факт укладення попереднього договору, натомість визнається складення розписки про отримання коштів для оформлення документів по заповіту. Також у відзиві заперечується надання ОСОБА_7 згоди позивача на будівництво на її земельній ділянці будь-яких капітальних будівель.

За таких обставин, керуючись нормами ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи за наведеної явки учасників справи.

Вислухавши учасників справи, допитавши свідків та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що за позивачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 25 червня 2019 року здійснено державну реєстрацію права спільної часткової власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 із розмірами часток та відповідно, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копією технічної документації на нерухоме майно.

17 серпня 2011 року відповідачем ОСОБА_7 у простій письмовій формі складено розписку про отримання коштів на оформлення документів за заповітом №806031 від 23 жовтня 2010 року. За змістом вказаної розписки ОСОБА_7 , як позичальник, отримала від позивача ОСОБА_4 , як позикодавця, кошти в сумі 31080 гривень на оформлення документів за заповітом №806031 від 23 жовтня 2010 року, після оформлення документів та вступу у спадщину зобов`язалась укласти попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,6278 га за адресою АДРЕСА_1 , у випадку невиконання своїх зобов`язань зобов`язалась виплатити позикодавцю вказану суму у подвійному розмірі протягом тридцяти днів з дня вимоги про повернення боргу. Вказана розписка містить дописи від 19 жовтня 2011 року, 30 листопада 2011 року та 18 серпня 2011 року про отримання ОСОБА_7 від ОСОБА_4 додатково коштів в розмірі 5600 гривень, 1500 гривень та 4080 гривень. Копія розписки наявна в матеріалах справи.

В подальшому розписками від 21, 28 травня 2012 року, 21 червня 2012 року, 11 вересня 2012 року, 22 серпня 2012 року, 25 червня 2013 року, 15 серпня 2015 року, 02 березня 2017 року, 17 травня 2017 року, 23 червня 2017 року, 23 жовтня 2017 року, 13 березня 2018 року, 03, 27 квітня 2018 року, 22 травня 2018 року, 23 червня 2018 року, 26 липня 2018 року, 26 серпня 2018 року, 26 вересня 2018 року, 17 жовтня 2018 року, 19 листопада 2018 року, 19 грудня 2018 року, 25 січня 2019 року, складеними відповідачем ОСОБА_7 у простій письмові формі, остання підтвердила отримання нею на умовах розписки від 17 серпня 2011 року додатково грошових коштів відповідно в розмірі 910 гривень, 2000 гривень, 2020 гривень, 2700 гривень, 1000 гривень, 600 гривень, 4000 гривень, 3050 гривень, 2000 гривень, 3000 гривень, 5000 гривень, 5000 гривень, 5000 гривень, 5000 гривень, 5000 гривень, 5000 гривень, 5000 гривень, 3000 гривень, 2000 гривень, 3000 гривень, 3000 гривень, 3000 гривень. Дані обставини підтверджуються копіями зазначених розписок.

12 травня 2012 року та 14 вересня 2012 року на ім`я відповідача ОСОБА_7 , як спадкоємця, державним нотаріусом Четвертої ДДНК видано три свідоцтва про право на спадщину за заповітом на домоволодіння АДРЕСА_1 , а також на земельну ділянку площею 0,0813 га та кадастровим №:01:395:0002, на якій таке домоволодіння розташоване. Викладене підтверджується копіями згаданих свідоцтв про право на спадщину.

02 червня 2016 року ТОВ «Бюро оцінки» виготовлено технічну документацію щодо поділу земельної ділянки із кадастровим №:01:395:0002 на дві окремі площами 0,034 га та 0,0473 га, що підтверджується копією такої документації.

12 березня 2019 року між відповідачами ОСОБА_7 , як продавцем, та ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , як покупцями, було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Хоміч О.М. за реєстровим №325, за умовами якого покупці придбали у продавця в рівних частках домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . Право спільної часткової власності покупців в рівних частках (по 1/2) було зареєстровано за ними в той же день. Викладене підтверджується копією договору купівлі-продажу, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

12 березня 2019 року між відповідачами ОСОБА_7 , як продавцем, та ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , як покупцями, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Хоміч О.М. за реєстровим №326, за умовами якого покупці придбали у продавця в рівних частках земельну ділянку площею 0,0473 га та кадастровим №:01:395:0014, що розташована за адресою АДРЕСА_1 . Право спільної часткової власності покупців на вказану земельну ділянку в рівних частках (по 1/2) було зареєстровано за ними в той же день. Викладене підтверджується копією договору купівлі-продажу земельної ділянки, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

12 березня 2019 року між відповідачами ОСОБА_7 , як продавцем, та ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , як покупцями, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Хоміч О.М. за реєстровим №327, за умовами якого покупці придбали у продавця в рівних частках спірну земельну ділянку площею 0,034 га та кадастровим №:01:395:0013, що розташована за адресою АДРЕСА_1 . Ціна продажу спірної земельної ділянки склала 53380 гривень. Цільове призначення земельної ділянки - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). За змістом п.3.2 означеного договору його сторони стверджують, що договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому, таким чином договір не носить характеру фіктивного та удаваного, а також не є зловмисним. Право спільної часткової власності покупців на вказану земельну ділянку в рівних частках (по 1/2) було зареєстровано за ними в той же день. Викладене підтверджується копією договору купівлі-продажу земельної ділянки, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

22 березня 2022 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська за наслідками розгляду по суті цивільної справи №199/9753/19 ухвалено рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч Оксана Михайлівна про визнання договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки недійсним відмовлено у повному обсязі. У вказаному рішення суду дійшов висновку, що угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов`язки відповідачки ОСОБА_7 щодо земельної ділянки та встановленні права на неї у відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч О.М. та зареєстрований в реєстрі під №327, тому правові підстави визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,034 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні. Вказане рішення суду першої інстанції постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року залишено без змін. Дані обставини підтверджуються копіями означених судових рішень.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ЦК України, ЗК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про оренду землі».

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За змістом ст.ст.655-657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Положеннями ст.131 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Нормою ст.132 ЗК України визначено, угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Угоди повинні містити: а) назву сторін (прізвище, ім`я та по батькові громадянина, назва юридичної особи); б) вид угоди; в) предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); г) документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; ґ) відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; д) відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); е) договірну ціну; є) права та обов`язки сторін; ж) кадастровий номер земельної ділянки; з) момент переходу права власності на земельну ділянку.

Частиною 2 ст.130 ЗК України встановлено, що переважне право купівлі земельних ділянок сільськогосподарського призначення мають громадяни України, які постійно проживають на території відповідної місцевої ради, де здійснюється продаж земельної ділянки, а також відповідні органи місцевого самоврядування.

Частиною 2 ст.777 ЦК України встановлено, що наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання.

Статтею 9 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендар, який відповідно до закону може мати у власності орендовану земельну ділянку, має переважне право на придбання її у власність у разі продажу цієї земельної ділянки, за умови, що він сплачує ціну, за якою вона продається, а в разі продажу на аукціоні - якщо його пропозиція є рівною з пропозицією, яка є найбільшою із запропонованих учасниками аукціону. Орендар може придбати земельну ділянку, що перебуває в оренді, за умови згоди орендодавця на продаж цієї земельної ділянки.

Частиною 6 ст.88 ЗК України встановлено, що при продажу учасником належної йому частки у спільній частковій власності на земельну ділянку інші учасники мають переважне право купівлі частки відповідно до закону.

Нормою ст.362 ЦК України передбачено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

Статтею 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Відповідно до ст.640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Нормами ст.ст.4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав, окрім іншого, підлягає право власності на нерухоме майно. У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі.

Відповідно до ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Положеннями ст.334 ч.4 ЦК України передбачено, що на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Аналогічне за змістом положення містить ч.2 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За змістом ст.ст.202, 204, 626 ЦК України правочин, різновидом якого є договір, є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.ст.202, 203, 215, 626 ЦК України підставою визнання недійсності правочину (договору) є недодержання в момент вчинення правочину (договору) стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Нормою ст.220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Положеннями ст.234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Згідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 16 ЦК України одними із способів захисту цивільних прав та інтересів особи є визнання правочину недійсним, визнання права, зміна правовідношення.

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17.

Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №645/5557/16-ц).

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, у приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. В цивільному праві встановлено презумпцію правомірності правочину, яка означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду. Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення ст.ст.16, 203, 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

У справі за позовом про визнання недійсним договору належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, якщо позов подається заінтересованою особою (не стороною договору), або інша сторона договору, якщо позов подається однією із його сторін, а не нотаріус чи нотаріальна контора.

Частина 1 ст.203 ЦК України в контексті ч.1 ст.215 ЦК України визначає в якості однієї з підстав для визнання судом недійсним оспорюваного договору, як різновиду правочину, невідповідність його змісту нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в ст.4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах.

Недійсним можна визнати лише договір як правочин, і така вимога може бути заявлена як однією зі сторін, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Договір як документ, а також дублікат чи копії такого документу не можуть бути визнані недійсними.

До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності правочину є по своїй суті «нівелювання» правового результату, породженого таким правочином (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Аналогічні наведеним вище правові висновки містяться постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі №161/3245/15-ц, від 10 квітня 2019 року по справі №463/5896/14-ц, постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року по справі №638/2304/17, від 27 січня 2020 року по справі №761/26815/17, від 24 квітня 2020 року по справі №522/25151/14-ц, від 11 червня 2020 року по справі №281/129/17, від 30 липня 2020 року по справі №670/23/18, від 30 вересня 2020 року по справі №559/1605/18, від 27 січня 2021 року по справі №463/1540/14-ц, від 17 червня 2021 року по справі №761/12692/17, від 08 вересня 2021 року по справі №711/3426/19, від 08 вересня 2021 року по справі №405/6037/16-ц, від 22 вересня 2021 року по справі №301/123/15-ц.

Тлумачення ст.234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року по справі №723/405/17, від 10 лютого 2021 року по справі №754/5841/17, від 15 вересня 2025 року по справі №369/7469/21.

За усталеною судовою практикою Верховного Суду, особа (не сторона правочину), чиї майнові інтереси порушує правочин, може оскаржити такий (фраудаторний) правочин, якщо доведе, що власник майна уклав договір та відчужив за ним майно, свідомо погіршивши свій майновий стан з метою уникнення відповідальності перед кредитором, та зазначив, що належним способом захисту прав чи інтересів відповідного кредитора є повернення сторін у первісний стан, тобто відновлення ситуації, яка існувала до цього. Правові підстави для визнання правочинів недійсними, як фраудаторних, можуть бути різними. У постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала підхід, відповідно до якого допускається кваліфікація правочину як фраудаторного у випадках: фіктивних правочинів (ст.234 ЦК України); порушення принципу добросовісності та зловживання правом (ст.ст.3, 13 ЦК України); правочину, який порушує публічний порядок (ч.ч.1, 2 ст.228 ЦК України). Водночас критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Саме ці питання і є вирішальними та необхідними для з`ясування при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності договору з настанням відповідних наслідків, адже це свідчитиме про укладення правочину внаслідок недобросовісної поведінки та зловживання цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Водночас слід враховувати, що кожен окремий критерій сам по собі не спричиняє фраудаторність, і вони повинні розглядатися комплексно, а презумпція правомірності правочину може бути спростована тільки вагомими доказами, які у своїй сукупності засвідчують шкідливість вчиненого правочину, вживання права на зло. Наведений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 03 червня 2025 року по справі №910/14130/24.

За змістом ст.2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і захищати порушене право чи інтерес («один спір - один процес»). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати. (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі №48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 01 жовтня 2019 року у справі №910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі №50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі №922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах №334/3161/17 (пункт 55) і №200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі №916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі №903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 року у справі №359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 року у справі №910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 року у справі №766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі №143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі №908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 року у справі №483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі №488/2807/17 (пункт 86), від 14 липня 2023 року по справі №233/4365/18), постанову Верховного Суду від 10 вересня 2025 року по справі №815/1105/18).

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (пункт 54), від 06 квітня 2021 року у справі №910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі №143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 155).

Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то сторона позивачів, пред`являючи позовні вимоги про визнання частково недійсним (в частині покупців) спірного договору від 20 березня 2019 року купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,034 га та кадастровим №:01:395:0013, послалась на декілька підстав: 1) укладення 17 серпня 2011 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_7 у вигляді низки розписок у простій письмовій формі попереднього договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки площею 0,034 га та кадастровим №:01:395:0013, виконання такого договору позивачем шляхом сплати вартості земельної ділянки в повному обсязі, виконання відповідачем ОСОБА_7 умов такого договору шляхом оформлення спадкових прав та документів на спірну земельну ділянку, однак неукладення сторонами основного договору, замість якого між відповідачами було укладено спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки; 2) фіктивність вказаного спірного договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки через його невідповідність дійсним намірам сторонам такого договору; 3) наявність за викладених обставин у позивачів переважного права на купівлю спірної земельної ділянки; 4) наявність підстав для визнання за позивачами права власності на спірну земельну ділянку з огляду на закріплений ст.120 ЗК України принцип цілісності об`єкта нерухомого майна із земельною ділянкою, на якій він розташований.

Спираючись на наведені вище норми законодавства та правові висновки судів касаційної інстанції, суд критично оцінює, не погоджується і не приймає до уваги як достовірне твердження сторони позивачів про наявність укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 попереднього договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 17 серпня 2011 року. За законом такий попередній договір, з огляду на його предмет, повинен був бути укладеним у письмовій формі та нотаріально посвідченим. Викладене означає, що такий договір мав містити у своєму тексті всі істотні умови основного договору купівлі-продажу земельної ділянки, визначені зокрема ст.132 ЗК України, або хоча б основну їх частину, а щодо решти умов, які не були передбачені - порядок їх подальшого погодження (ст.635 ЦК України). Натомість, надані суду копії розписок не містять ані всіх визначених законом істотних умов основного договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, ані порядку погодження їх частини в майбутньому. Більш того, найменування сторін у розписках як «позичальник» та «позикодавець», зазначення площі земельної ділянки «0,6278 га», яка не збігається з площею ані спірної земельної ділянки, ані первісної земельної ділянки, з якої спірна земельна ділянка була виділена, передача коштів не тільки в рахунок оплати договору купівлі-продажу, а й з метою оформлення ОСОБА_7 документів щодо права власності та технічної документації на земельну ділянку, не дозволяє суду дійти висновок, що між сторонами було укладеної попереднього договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки. Окрім того, відсутність нотаріального посвідчення презюмує нікчемність такого попереднього договору, а відсутність у його тексті всіх необхідних умов для даного виду договорів свідчить про його неукладеність (недосягнення згоди щодо усіх істотних умов), що, в свою чергу, не дозволяє суду на підставі ч.2 ст.220 ЦК України усунути недолік договору у вигляді відсутності його нотаріального посвідчення шляхом визнання такого попереднього договору дійсним. Останній висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 червня 2021 року по справі №522/970/18, згідно якої ч.2 ст.220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони у встановленій законом письмовій формі вчинили правочин, зміст якого відповідав волі сторін, які дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, виконали такий договір повністю або частково, і лише не було дотримано вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору через ухилення однієї його сторони.

При цьому суд приймає до уваги в якості допустимих доказів на підтвердження заявлених стороною позивачів факту та змісту укладеного між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_7 попереднього договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки покази свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , оскільки у відповідності до ч.2 ст.78 ЦПК України з урахуванням на норми ч.1 ст.218, ч.2 ст.220 ЦК України факт та зміст (умови) укладеного між сторонами попереднього договору, який за законом має укладатись в письмовій нотаріально посвічений формі, не може підтверджуватись показами свідків.

Щодо тверджень сторони позивачів про фіктивність спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 березня 2019 року та позовної вимоги про визнання саме такого договору недійсним в частині покупців, то суд звертає увагу на те, що у прохальній частині позову сторона позивачів просить суд визнати частково недійсним саме договір від 20 березня 2019 року, в той час, як в ході розгляду справи було встановлено, що спірну земельну ділянку відчужено ОСОБА_7 на користь інших співвідповідачів за договором саме від 12 березня 2019 року. Відтак, позивачі просять суд визнати частково недійсним той договір, якого не існує, що тим не менш, не є основною підставою для відмови у задоволенні такої позовної вимоги. Як вбачається зі змісту наведених вище правових висновків Верховного Суду, не може бути кваліфікований як фіктивний правочин, на виконання якого було передано майно. А для кваліфікації правочину як фраудаторного (вчиненого на шкоду кредиторам) за ознакою фіктивності необхідним є доведення сукупності ознак, зокрема, але не виключно, наявності умислу в обох сторін правочину на його вчинення на шкоду кредитору, без наміру настання дійсних правових наслідків правочину, відсутність у відчужувача іншого майна, на яке б можна було б звернути стягнення у рахунок погашення наявної в нього непогашеної заборгованості перед особою, що оспорює правочин. Разом з тим, як встановлено в ході розгляду справи, за наслідками укладення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 12 березня 20219 року право власності було зареєстровано за ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , тобто фактично відбулась передача нерухомої речі у володіння нових співвласників, а докази того, що відчужувач спірної земельної ділянки ОСОБА_7 продовжує нею володіти, користуватись, як і докази того, що нові власники не вступили у фактичне володіння та користування спірною земельною ділянкою, стороною позивачів суду не подано. Як і не подано доказів фінансової неможливості виконання ОСОБА_7 буд-яких грошових зобов`язань перед позивачами. Укладення ж 18 квітня 2019 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 попереднього нотаріального посвідченого договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, з огляду не укладення у подальшому основного договору, наявність на такій спірній земельній ділянці споруд, побудованих позивачами, а також та звернення ОСОБА_2 , ОСОБА_6 до суду в рамках цивільної справи №199/10468/19 (перебуває на стадії апеляційного перегляду) із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою шляхом зобов`язання знесення означених споруд, не може бути самодостатньою підставою для оцінки судом договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки як фіктивного.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, суд такої виходив із неналежності означеного способу захисту. Так, позивачі просять суд визнати недійсним договір лише в частині визначення особи покупців за договором, посилаючись на норму ст.217 ЦК України. В той же час, вказана норма визначає умову дійсності решти частини правочину, а саме, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. В той же час, умова щодо особи покупців, тобто сторони договору, безсумнівно, є істотною, обов`язковою умовою, без наявності якої укладення договору купівлі-продажу взагалі є неможливим, без наявності другої сторони договору купівлі-продажу такий договір не міг би відбутись, а задоволення позову із таким формулюванням позовної вимоги зумовить недійсність всього правочину або навість неукладеність в цілому, а тому не створить для позивачів передумов для набуття ними прав та обов`язків покупців за цим договором. Переведення ж прав та обов`язків покупців за договором, з огляду на норми закону та усталену судову практику, взагалі не передбачає необхідності попереднього визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині покупців.

Таким чином, на підставі всього викладеного суд приходить до висновку про необґрунтованість, безпідставність, недоведеність і неналежність як способу захисту позовної вимоги про визнання недійсним в частині договору купівлі-продажу земельної ділянки. Недійсність же договору в цілому вже була предметом судового розгляду у цивільній справі №199/9753/19, рішенням у якій у задоволенні позову відмовлено, і таке рішення суду за наслідками апеляційного перегляду залишено без змін.

Що стосується позовної вимоги про переведення на позивачів прав та обов`язків покупців за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 20 березня 2019 року та, відповідно, тверджень позивачів про наявність у них переважного права на купівлю спірної земельної ділянки, то суд, окрім вже вказаного вище посилання на зазначення у позовних вимогах дати неіснуючого договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, не знаходить підстав для задоволення такої позовної вимоги, виходячи із наступного. Так, підставою для застосування переведення прав та обов`язків покупців спірної земельної ділянки на позивачів як ефективного способу захисту, в тому числі у порядку аналогії закону/права, може бути виключно наявність у останніх переважного права на купівлю спірної земельної ділянки, яке встановлюється законом, а також порушення такого права продавцем спірної земельної ділянки. Таке переважне право за змістом норм ст.ст.88, 130 ЗК України, ст.ст.362, 777 ЦК України, ст.9 Закону України «Про оренду землі» передбачено лише для співвласників майна, зокрема земельної ділянки, для орендаря земельної ділянки, для наймача, для громадян, які постійно проживають на території відповідної місцевої ради, де здійснюється продаж земельної ділянки сільськогосподарського призначення. Разом з тим, спірна земельна ділянка не має сільськогосподарського призначення, позивачі не є її орендарями у визначеному законом порядку та підставах, не її співвласниками, а тому і не набули переважного права на її купівлю у разі продажу власником. При цьому, навіть наявність укладеного у належній формі із належним змістом попереднього договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, чого не підтверджено в ході розгляду справи, не зумовлює виникнення у позивачів переважного права на купівлю спірної земельної ділянки, оскільки наслідки неукладення основного договору в порушення вимог попереднього передбачені ч.2 ст.635 ЦК України і полягають в обов`язку винної сторони відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Відтак позов в частині позовних вимог про переведення прав та обов`язків покупця задоволенню не підлягає, виходячи з необґрунтованості та безпідставності таких позовних вимог.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання за позивачами права власності на спірну земельну ділянку, що стороною позивачів мотивовано посиланням на закріплений ст.120 ЗК України принцип цілісності об`єкта нерухомого майна із земельною ділянкою, на якій він розташований, суд виходить із наступного.

Так, у відповідності до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, зокрема на нерухоме майно (будівлі, квартири, земельні ділянки тощо). Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду передбачена лише у ст.335 (набуття права власності на безхазяйну річ), ст.344 (набувальна давність) та ст.376 (самочинне будівництво) ЦК України, в усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав. В свою чергу, рішення суду про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах (тобто позивач вже став власником спірного майна, а не намагається ним стати через пред`явлення позову), у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, позивачем у спорах про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої права у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, набуття такого права на законних підставах. Крім того, оскільки цивільні права можуть виникати безпосередньо із актів цивільного законодавства (ст.11 ч.3 ЦК України), то в такому випадку позивачу необхідно довести перед судом наявність передбачених такими актами законодавства обставин та умов, безпосередньо на підставі яких у нього за законом виникло спірне право власності, за захистом якого він і звертається до суду із позовом про визнання за ним цього права власності.

Зазначена абзацом вище правова позиція суду, сформульована при розгляді даної цивільної справи, кореспондується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 07 вересня 2016 року по справі №6-727цс16, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 жовтня 2019 року по справі №344/11473/13-ц, від 31 жовтня 2019 року по справі №447/2434/16-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №127/9250/14-ц, від 03 червня 2020 року по справі №159/4837/15-ц, від 03 червня 2020 року по справі №161/12411/17, від 01 липня 2020 року по справі №216/5834/15-ц, від 15 липня 2020 року по справі №175/1765/16, від 19 серпня 2020 по справі №569/6008/19, правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року по справі №760/14438/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №520/6819/14-ц.

Перехід права власності або користування земельною ділянкою при набутті, переході права власності на розташовані на ній жилий будинок, будівлю або споруду урегульовано нормами ст.ст.377, 381 ЦК України та ст.ст.120, 125 ЗК України. Зазначені норми, в першу чергу ст.120 ЗК України, закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За вказаною нормою земельного законодавства визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу/набуття права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності або користування земельною ділянкою в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками або користувачами земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала або перебувала у користуванні відповідно попереднього власника або користувача. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою володів або користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на право власності або користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній.

Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 березня 2019 року по справі №514/1571/14-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №263/6022/16-ц, від 16 червня 2020 року по справі №689/26/17, а також правовими висновками, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року по справі №464/1663/18, від 23 вересня 2020 року по справі №1519/2-572/11, від 23 вересня 2020 року по справі №369/10454/16-ц, від 23 вересня 2020 року по справі №127/13276/17, від 01 жовтня 2020 року по справі №752/7311/13-ц, від 05 жовтня 2020 року по справі №158/1717/18, від 07 жовтня 2020 року по справі №490/8388/17, від 07 жовтня 2020 року по справі №520/341/16-ц, від 20 жовтня 2020 року по справі №608/1713/17.

Спираючись на наведені норми законодавства та правові позиції суду касаційної інстанції, суд приходить до висновку, що право власності безпосередньо на підставі рішення суду може виникати тільки в обмежених законом випадках, переважно ж визнання права власності судом відбувається шляхом підтвердження вже існуючого у позивача права власності на передбачених законом підставах. Щодо принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруд, то виникнення у позивача права власності на земельну ділянку можливе у випадку набуття ним та оформлення права власності на нерухоме майно (будинок, споруду), що розташоване на такій земельній ділянці, і належність такої земельної ділянки на праві власності відчужувачу означеного нерухомого майна (будинку, споруди). Позивачі, посилаючись на означений принцип, зазначають про те, що на спірній земельній ділянці за згодою її власника ОСОБА_7 ними розміщена низка господарських будівель та споруд. В той же час, матеріали справи не містять жодних доказів дійсності такої домовленості, а вказаний відповідач у відзиві заперечує надання свого дозволу на розміщення капітальних будівель/споруд. Більш того, матеріали справи не містять і доказів державної реєстрації за позивачами права власності на зазначені ними господарські будівлі/споруди, що розміщені на спірній земельній ділянці, не містять і доказів вчинення позивачами дій, що за законом зумовлюють виникнення в них такого права власності. Самовільне ж розміщення споруд на чужій земельній ділянці не призводить до набуття права власності ані на такі споруди, ані на самовільно зайняту земельну ділянку. Крім того, навіть укладення попереднього договору та виконання умов, які у ньому були передбачені, є лише передумовами для укладення основного договору, і не заміняє собою основний договір. Навпаки, внаслідок не укладення основного договору зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється. Положеннями ЦК України й інших актів цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як визнання права власності на земельну ділянку, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу.

Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю чи частково.

Складаючи повний текст даного рішення суду за наслідками розгляду по суті спору сторін, та наводячи у ньому мотивовану оцінку аргументів учасників справи, заявлених як підстави для задоволення та відмови у задоволенні позову, суд у відповідності до норм ст.10 ч.4 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» враховує практику Європейського суду з прав людини як джерело права, відповідно до якої Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово посилався на те, що згідно ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. (див. Ruiz Torija v. Spain, рішення від 9 грудня 1994 року, Серії А №303-А, с.12, §29; Hirvisaari v. Finland, рішення від 27 вересня 2001 року, заява №49684/99, §30; Van de Hurk v. the Netherlands (Ван де Гурк проти Нідерландів), §61; Garcia Ruiz v. Spain (Гарсіа Руїз проти Іспанії), §26; Jahnke and Lenoble v. France (Янке і Ленболь проти Франції) (dec.); Perez v. France (Перез проти Франції), §81; Салов проти України, рішення від 06 вересня 2005 року, заява №65518/01, п.89)

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормами ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачами в ході розгляду справи, відшкодуванню їм не підлягають.

Керуючись положеннями ст.158 ч.7, ст.264 ч.1 п.8 ЦПК України та враховуючи результат розгляду справи, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову по даній цивільній справі, вжиті ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2023 року (справа №199/11186/23, провадження №2-з/199/180/23).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41, 124 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.11, 15, 16, 179, 181, 202, 203, 204, 215-217, 220, 234, 316, 317, 319, 321, 328, 334, 362, 392, 626, 635, 640, 655-657, 777 ЦК України, ст.ст.88, 120, 130, 131, 132 ЗК України, ст.9 Закону України «Про оренду землі», ст.ст.4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 (РНОКПП ), ОСОБА_5 до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 ) про визнання договору частково недійсним, переведення прав та обов`язків покупців, визнання права власності - відмовити.

Заходи забезпечення позову по даній цивільній справі №199/11186/23, застосовані ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2023 року (справа №199/11186/23, провадження №2-з/199/180/23) у виді заборонити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_2 ), та будь-яким іншим особам (в тому числі суб`єктам державної реєстрації прав - державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам) вчиняти будь-які дії (купівля-продаж, міна, найм, виділ часток та інше) по відчуженню, переоформленню документів, а також інші дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав стосовно нерухомого майна, а саме земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,034 га, кадастровий номер :01:395:0013, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101, - скасувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко