РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2025 року

м. Рівне

Справа № 562/287/25

Провадження № 22-ц/4815/1244/25

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ноцький О.В., на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 19 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів,

в с т а н о в и в :

У поданій заяві позивач ОСОБА_2 просить звільнити його від обов`язку сплачувати раніше призначені на доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі судового наказу аліменти, починаючи з 18 жовтня 2024 року, мотивуючи тим, що донька відмовилася переїжджати разом з матір`ю на нове місце проживання, залишилася проживати з ним та перебуває на його утриманні, а не стягувача аліментів ОСОБА_1 .

Заявою від 05 березня 2025 року позивач збільшив позовні вимоги та просить також стягнути на його користь з ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 в розмірі частки доходу відповідача, але на менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову та до досягнення донькою повноліття.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 червня 2025 року позов задоволено.

Звільнено ОСОБА_2 від обов`язку сплачувати на підставі судового наказу Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 квітня 2024 року в справі №562/1172/24 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 18 жовтня 2024 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання їх доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частки її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 січня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 та користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати в сумі 1211 грн. 20 коп. та в доход держави судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ноцький О.В., подала апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Апелянт вказує, що позови до фізичної особи пред`являються до суду за зареєстрованим місцем її проживання або перебування (стаття 27 ЦПК України). На момент подання первинної позовної заяви відповідачка була знята з реєстрації за адресою в м. Здолбунів та фактично проживала в м. Полонне Хмельницької області.

Сторона відповідача повідомила суд про непідсудність справи Здолбунівському районному суду в підготовчому засіданні. Суд першої інстанції був зобов`язаний, керуючись положеннями п.п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, передати справу або до Хотинського районного суду Чернівецької області, або після оголошення про дані обставини, до Полонського районного суду Хмельницької області.

Суд першої інстанції не встановив зареєстрованого місця проживання чи перебування відповідачки на день відкриття провадження у справі.

Порушення судами правил територіальної юрисдикції має наслідком обов`язкове скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд (стаття 378, пункт 6 частини першої статті 411 ЦПК України).

Також вказує, що аліменти з позивача стягувалися на підставі судового наказу. У разі видачі судового наказу про стягнення аліментів (п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України), боржник має право звернутися до суду із позовом про зменшення розміру аліментів, а не скасування обов`язку сплачувати останні.

Стверджує, що відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд має враховувати стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів. Суд був зобов`язаний з`ясувати матеріальне становище позивача, відповідачки та обох спільних дітей.

Середньомісячний дохід відповідачки ( ОСОБА_1 ) на посаді технічного працівника складає близько семи тисяч гривень. Позивач, стверджуючи, що його дохід дозволяє йому повністю забезпечувати доньку (яка проживає з ним), фактично визнав, що вона не потребує додаткового грошового забезпечення з боку матері.

Сторона відповідачки вважає, що звернення позивача до суду є штучністю спору і є лише способом позбавитися аліментних зобов`язань відносно спільного сина, який проживає з матір`ю. Відповідачка також зазначила, що між ними не існувало спору з цього приводу.

Аліментні зобов`язання, встановлені судом, фактично позбавляють відповідачку та спільного сина мінімального стандарту забезпечення. Враховуючи розмір заробітної плати відповідачки (близько 7000,00 грн.), для забезпечення себе та сина мінімальним набором потреб (прожитковий мінімум для дитини 6-18 років становить 3196,00 грн., для дорослої особи 3028,00 грн.) їй не вистачатиме близько 1000,00 грн. щомісячно. Суд першої інстанції проігнорував ці обставини.

Представник ОСОБА_2 адвокат Зражевська Я.О. у відзиві заперечує викладені апелянтом доводи, вважає висновки суду законним та обґрунтованим, просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції у Рівненській області 07 травня 2014 року.

Судовим наказом в справі №562/1172/24 від 15 квітня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 10 квітня 2025 року і до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 18 червня 2024 року зареєстрований 02 серпня 2008 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Апелянт вказує на порушення судом правил підсудності.

Відповідно до частини 6 статті 187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Частиною 9 статті 28 ЦПК України встановлено, що позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

До відкриття провадження суд встановив останнє відоме зареєстроване місце проживання відповідачки у м. Здолбунів, що підтверджується довідкою ВОМІРМП УДМС України в Рівненській області (а.с. 28).

Тобто при відкритті провадження було дотримано правил підсудності.

Реєстрація нового місця проживання відповідачки відбулась лише 12 березня 2025 року, що підтверджує відповідь №1363201 від 08.05.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру.

Водночас справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду (ч.2 ст. 31 ЦПК України).

Крім того у справі заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів, а за частиною 1 статті 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Відтак, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про порушення правил підсудності.

Щодо доводів апеляційної скарги про обрання позивачем неналежного способу захисту.

Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст.18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також визнання його недійсним, скасування.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

При вирішенні питання стягнення аліментів, суд виходить з того, з ким проживає дитина (ч.3 ст.182 СК).

Частина 1 ст.192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна вимога встановлюється положеннями ст.273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267 - 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Законодавець не обмежує суд при прийнятті рішення про звільнення від сплати аліментів тільки вказаними двома підставами та наголошує, що при наявності інших обставин, що мають істотне значення, компетентні органи можуть прийняти таке рішення. В сімейному законодавстві не надається хоча б приблизного переліку таких обставин, отже суд при розгляді справи має самостійно вирішити це питання з огляду на подані пояснення, докази та інтереси сторін.

З аналізу положень статей 179-181 СК України вбачається, що аліменти підлягають використанню на утримання дитини, а тому припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає отримані аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на дитину на ім`я одержувача аліментів.

За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає з дитиною та бере активну участь у її вихованні.

Сімейне законодавство України не містить підстав для припинення стягнення аліментів, за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми ч.4 ст.273 ЦПК України, за положеннями якої якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зважаючи на викладене, не можна погодитись з доводами апеляційної скарги щодо неналежного способу захисту, оскільки наявність судового наказу не позбавляло позивача права звернутись з таким предметом позову.

Щодо доводів апелянта про неврахування матеріального стану відповідачки суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч.1,2 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789 ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У ст.18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до §54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27.11.1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

При визначенні розміру аліментів суд враховує думку позивача, стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.182 СК України).

Як вже встановлено після розірвання шлюбу між сторонами малолітня донька сторін ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 залишилась проживати з батьком окремо від матері та рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2024 року місце проживання останньої визначено з батьком ОСОБА_2 .

Допитана в якості свідка відповідач ОСОБА_1 проживання окремо від доньки підтвердила та визнала, що за таких обставин є логічним звільнення ОСОБА_2 від обов`язку сплачувати їй аліменти на доньку ОСОБА_3 за судовим наказом, який вона на примусове виконання до виконавчої служби не подавала.

При тому суд першої інстанції врахував, що згідно довідки Відділу освіти, молоді та спорту виконавчого комітету Полонської міської ради Хмельницької області від 06 березня 2025 року ОСОБА_1 працює в Полонському ліцеї №1 та за період з 11 листопада 2024 року по 28 лютого 2025 року отримала 34008 грн. 13 коп. доходу.

Врахувавши такі обставини суд дійшов правильного висновку про задоволення позову та стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на утримання їх доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частки заробітку відповідачки, що відповідає інтересам дитини та принципу рівності обов`язків батьків щодо утримання спільної дитини і такі висновки доводи апеляційної скарги не спростовують.

При цьому колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ноцький О.В., залишити без задоволення, а рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 19 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Шимків С.С.