УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 2-4114/2010

провадження № 61-12038ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М.(суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу Львівської обласної прокуратури на ухвалу Львівського апеляційного суду від 01 вересня 2025 року про закриття апеляційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Львівська міська рада, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Львівська міська рада, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі - ОКП Львівської обласної ради «БТІ та ЕО»), про усунення перешкод у користуванні та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що на АДРЕСА_1 ОСОБА_1 встановив павільйон, у монтажі якого відповідачі ніколи не брали участі. Приміщення павільйону складається з бару, кухні, господарського приміщення, сантехнічного вузла.

25 січня 2002 року укладений договір про постачання електричної енергії та надання доступу до місцевої електромережі.

Львівська міська рада рішенням від 16 грудня 2004 року погодила

ОСОБА_1 місце розташування земельної ділянки та надала дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки, площею 0,0176 га, у межах червоних ліній на АДРЕСА_1 , в оренду терміном на 5 років, цільове призначення - для обслуговування павільйону з літнім майданчиком.

08 грудня 2006 року Львівське міське комунальне підприємство «Львівводоканал» (далі - Львівське МКП «Львівводоканал») видало позивачеві технічні умови на водопостачання та водовідведення щодо кіоска на АДРЕСА_1 .

28 жовтня 2009 року між ОСОБА_1 та Львівською міською радою укладений договір оренди землі, відповідно до умов якого позивачеві передана в оренду земельна ділянка, загальною площею 0,0176 га, за адресою: АДРЕСА_1 , строком до 09 липня 2014 року. Такий договір зареєстрований у Львівській міській раді 28 жовтня 2009 року

за № Ш-1710, про що в книзі записів реєстрації договорів оренди землі вчинено запис, та у Львівському міському відділі Львівської регіональної філії Центру державного земельного кадастру.

Посилаючись на вказане, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути йому перешкоди у користуванні павільйоном, загальною площею 75,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за ним право власності на зазначений павільйон.

Залізничний районний суд міста Львова рішенням від 17 грудня 2010 року позов ОСОБА_1 задовольнив.

Зобов`язав ОСОБА_2 , ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1

у користуванні павільйоном, загальною площею 75,3 кв. м, на АДРЕСА_1 .

Визнав право власності ОСОБА_1 на павільйон, загальною площею

75,3 кв. м, на АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач довів належними та допустими доказами порушення його прав зі сторони відповідачів щодо користування спірним павільйоном, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, 14 листопада

2024 року Галицька окружна прокуратура міста Львова в інтересах Львівської міської ради оскаржила його в апеляційному порядку та просила поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Клопотання про поновлення строку мотивоване тим, що рішення Залізничного районного суду міста Львова від 17 грудня 2010 року ухвалено без участі Львівської міської ради, з повним текстом якого Галицька окружна прокуратура міста Львова ознайомилася 05 листопада 2024 року, а Львівська міська рада про оскаржуване рішення суду не знала і його копію не отримувала.

Обґрунтовуючи наявність підстав для представництва прокуратурою інтересів Львівської міської ради, з урахуванням положень Законів України «Про планування і забудову територій», «Про основи містобудування», «Про регулювання містобудівної діяльності» Львівська міська рада наділена повноваженнями та зобов`язана здійснювати контроль за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, вимог будівельних норм і правил, положень містобудівної документації при проектуванні та будівництві об`єктів, зокрема на землях комунальної власності. Однак протягом тривалого часу ні міською радою, ні її виконавчими органами не вжито достатніх та ефективних заходів реагування на виявлені порушення закону, що призвело до ухвалення Залізничним районним судом міста Львова оскаржуваного рішення, яке в апеляційному порядку не оскаржувалось.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 24 січня 2025 року поновив Галицькій окружній прокуратурі міста Львова в інтересах Львівської міської ради строк на апеляційне оскарження рішення Залізничного районного суду міста Львова від 17 грудня 2010 року. Відкрив апеляційне провадження у справі.

У квітні 2025 року ОСОБА_4 звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням про залучення його до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Клопотання мотивоване тим, що 10 червня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу павільйону, загальною площею 75,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до цього договору ОСОБА_4 набув у власність спірний павільйон. Зазначає, що рішення у цій справі безпосередньо вплине на його законні права та інтереси.

Посилаючись на вказане, ОСОБА_4 просив задовольнити його клопотання.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 22 травня 2025 року залучив до участі у справі ОСОБА_4 як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 01 вересня 2025 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою Галицької окружної прокуратури міста Львова в інтересах Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 17 грудня 2010 року закрив.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що Галицька окружна прокуратура міста Львова в інтересах Львівської міської ради звернулася до суду з апеляційною скаргою після спливу присічного річного строку для поновлення пропущеного строку на рішення суду першої інстанції, а тому, керуючись абзацом третім частини третьої статті 297 ЦПК України (у редакції, чинній

до 15 грудня 2017 року), апеляційний суд, відкривши апеляційне провадження у справі та поновивши пропущений строк, з огляду на встановлені після відкриття апеляційного провадження обставини про поінформованість Львівської міської ради щодо спірних правовідносин та оскаржуваного рішення суду першої інстанції, дійшов висновку про закриття апеляційного провадження.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2025 року, Львівська обласна прокуратура просить скасувати ухвалу апеляційного суду і передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Верховний Суд ухвалою від 14 жовтня 2025 року касаційну скаргу залишив без руху та надав строк для усунення вказаних недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Запропонував заявнику надати документ, що підтверджує сплату судового збору у встановленому розмірі. Попередив про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.

У жовтні 2025 року до Верховного Суду на виконання вимог ухвали суду

від 14 жовтня 2025 року від Львівської обласної прокуратури надійшла заява про усунення недоліків, до якої доданий документ, що підтверджує сплату судового збору у встановленому розмірі.

Отже, недоліки касаційної скарги, визначені ухвалою Верховного Суду

від 14 жовтня 2025 року, усунуті.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що апеляційну скаргу подала Галицька окружна прокуратура міста Львова з дотриманням вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Львівській міській раді не було відомо про розгляд справи № 2-4114/2010, рішення суду першої інстанції міська рада не отримувала, а тому не оскаржувала його в апеляційному порядку.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

Об`єктом касаційного перегляду у цій справі є ухвала Львівського апеляційного суду від 01 вересня 2025 року про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Галицької окружної прокуратури міста Львова в інтересах Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 17 грудня 2010 року.

Ухвала апеляційного суду про закриття апеляційного провадження не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Реалізація конституційного права, зокрема на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться в залежність від положень відповідних процесуальних норм.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова ухвалене 17 грудня

2010 року.

З апеляційною скаргою на вказане рішення Галицька окружна прокуратура міста Львова в інтересах Львівської міської ради звернулася 14 листопада 2024 року.

На момент ухвалення рішення Залізничного районного суду міста Львова був чинним ЦПК України в редакції Закону від 03 серпня 2017 року.

Згідно з пунктом 13 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У пункті 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», визначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже, судові рішення, що ухвалені до набрання чинності цією редакцією

ЦПК України, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, однак до розгляду таких скарг застосовуються правила, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на момент ухвалення суду першої інстанції) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Законом України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» були обмежені у часі права прокурора, органу державної влади або органу місцевого самоврядування на подачу апеляційних скарг встановленням однорічного строку з моменту оголошення рішення суду першої інстанції, протягом якого право на подачу апеляційної скарги могло бути поновленим.

Так, згідно з абзацом третім частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення. За змістом зазначеної норми, цей строк є присічним, а тому незалежно від поважності причин його пропуску не міг бути поновленим.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм процесуального права, передумовою вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи (яка є прокурором, органом державної влади чи органу місцевого самоврядування), поданою після 15 грудня 2017 року, на рішення, ухвалене судом до набрання чинності редакцією ЦПК України

з 15 грудня 2017 року, є вирішення питання про застосування річного строку на подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, визначеного абзацом третім частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року).

Саме такий правовий висновок у подібних правовідносинах, викладений Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 21 лютого 2019 року у справі № 908/1141/15-г та у постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 622/179/14-ц (провадження № 61-49141св18), від 30 липня 2020 року у справі

№ 524/10259/15-ц (провадження № 61-44137св18).

Сплив строку на подання апеляційної скарги, передбаченого абзацом третім частини третьої статті 297 ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня

2017 року) унеможливлює його поновлення (постанови Верховного Суду

від 11 червня 2020 року у справі № 2-о-192/2008 (провадження

№ 61-40761св18), від 11 листопада 2020 року у справі № 2-2761/09

(61-9765св20), від 13 травня 2020 року у справі № 2-2761/09 (провадження

№ 61-14789св19)).

Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 538/11409/15-ц (провадження № 61-530св20) зазначив про помилковість висновку апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття провадження у справі. Зазначив, що на момент набрання законної сили рішенням суду першої інстанції ЦПК України у редакції Закону України

№ 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» в абзаці третьому частини третьої

статті 297 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) передбачав присічний строк для органу місцевого самоврядування на апеляційне оскарження.

Наведене свідчить, що на подання апеляційної скарги Галицької окружної прокуратури міста Львова в інтересах Львівської міської ради поширюється присічний річний строк на оскарження рішення суду першої інстанції, визначений абзацом третім частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року, що, у свою чергу, передбачає відмову у відкритті апеляційного провадження у разі його пропуску особою, яка подає апеляційну скаргу.

У частині другій статті 358 ЦПК України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) передбачено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Положення пунктів 1, 2 частини другої статті 358 ЦПК України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) становлять винятки із загального правила, передбаченого частиною другою статті 358 ЦПК України, а тому у випадках, коли за правилами дії закону у часі не діє норма частини другої

статті 358 ЦПК України, то відповідно не діють і винятки з неї.

Верховний Суд вважає необхідним звернути увагу на те, що органи прокуратури в силу своєї правосуб`єктності, в контексті пункту 1 частини другої

статті 358 ЦПК України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), не можуть розглядатися як особи не повідомлені про розгляд справи або не залучені до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Це правило може бути реалізоване органами прокуратури лише в разі, якщо вони були стороною у справі і діяли не в інтересах держави, а у власних інтересах, як сторона цивільної справи (і при цьому не були повідомлені про справу або залучені до участі у ній).

Зважаючи на імперативний характер положень абзацу третього

частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній

до 15 грудня 2017 року) та ураховуючи, що визначений цією процесуальною нормою річний строк на подання апеляційної скарги прокурором є присічним і поновленню не підлягає, суд позбавлений у цьому випадку можливості оцінювати поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження та їх застосовувати.

Такого ж висновку у подібних правовідносинах дійшла й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 2-1678/05 (провадження № 14-262цс19).

Апеляційний суд, закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою Галицької окружної прокуратури міста Львова в інтересах Львівської міської ради, дійшов правильного висновку про те, що оскільки апеляційна скарга подана на судове рішення від 17 грудня 2010 року, строк на апеляційне оскарження якого був встановлений абзацом третім частини третьої

статті 297 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та сплив на час подання апеляційної скарги у листопаді 2018 року, до такої скарги не застосовуються положення частини другої статті 358 ЦПК України

(у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), й відповідно і випадки, які як виключення передбачені для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Колегія суддів враховує, що ЦПК України у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги, не передбачає такої підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження, яка була передбачена абзацом третім

статті 297 ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Проте, оскільки право Галицької окружної прокуратури міста Львова в інтересах Львівської міської ради на апеляційне оскарження припинилося після спливу одного року з моменту оголошення оскарженого судового рішення суду першої інстанції, то подальша зміна процесуального закону не означає відновлення можливості для подання апеляційної скарги.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновків, викладених:

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21), в якій вказано, що відповідно до загальновизнаного положення про дію процесуальних норм у часі незалежно від часу відкриття провадження у справі при вчиненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент їхнього вчинення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц). ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), який набрав чинності 15 грудня 2017 року, у частині третій статті 3 передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (див. також частину третю статті 3 ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII). Аналогічний за змістом припис був передбачений у частині третій статті 2 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша

статті 126 ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII). Аналогічний припис є у частині першій статті 118 ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII, а також був передбачений у частині першій статті 72 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII. Згідно з підпунктом 13 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, застосовним до судових рішень, ухвалених судами першої інстанції перед набранням чинності цією редакцією Кодексу, такі рішення набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу. Аналогічний припис передбачений у підпункті 13 пункту 1 розділу ХІ «Перехідні положення»

ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII. Порядок і строки оскарження судового рішення, ухваленого судом першої інстанції до 15 грудня 2017 року, були визначені у частині першій статті 294 й абзаці третьому частини третьої статті 297 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом

№ 2147-VIII;

Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження

№ 61-37352сво18), та Верховним Судом у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 2-833/10 (провадження № 61-3924св19), в яких зазначено, що загальновизнане положення про дію цивільних процесуальних норм у часі передбачає, що незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій;

Верховним Судом у постанові від 25 червня 2025 року у справі

№ 1313/1984/2012 (провадження № 61-5591св24) встановлено, що відсутні докази на підтвердження звернення позивачки до компетентних державних органів, а саме Львівської міської ради, Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, інспекції державного будівельного архітектурного контролю з приводу вирішення цього питання, що є підставою вважати про відсутність спору про право. Також встановлено, що Львівська міська рада судом першої інстанції не повідомлялась про розгляд зазначеного позову. Матеріали справи не містять зворотних повідомлень про вручення Львівській міській раді ухвал суду першої інстанції, -

відхиляються касаційним судом, оскільки у справі, яка переглядається, підставою для закриття апеляційного провадження є те, що апеляційний суд з огляду на встановлені після відкриття апеляційного провадження обставини про поінформованість Львівської міської ради щодо спірних правовідносин та оскаржуваного рішення суду першої інстанції, зробив висновок, що право на апеляційне оскарження рішення Залізничного районного суду міста Львова

від 17 грудня 2010 року припинилось зі спливом преклюзивного строку, а подальша зміна процесуального закону не означає відновлення можливості для подання апеляційної скарги, тому немає підстав вважати, що висновки, які зроблено апеляційним судом у справі, що переглядається, суперечать висновкам, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 931/322/23 (провадження № 61-9052св24), колегія суддів не бере до уваги, оскільки у вказаній справі рішення суду першої інстанції ухвалено 30 червня 2023 року, отже положення ЦПК України (у редакції до 15 грудня 2017 року) не підлягали застосуванню.

Доводи касаційної скарги про те, що Львівській міській раді не було відомо про розгляд справи № 2-4114/2010, рішення суду першої інстанції рада не отримувала, а тому не оскаржувала його в апеляційному порядку, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

У постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18 (провадження

№ 14-29цс24) Велика Палата Верховного Суду вказала, що «під неповідомленням особи про розгляд справи розуміються випадки, коли учасник справи взагалі ніяким чином не повідомлявся судом і не знав про наявність справи в провадженні суду. Однак до таких випадків не може бути віднесено неповідомлення особи про окреме судове засідання в справі, навіть якщо в цьому засіданні було ухвалено рішення (за умови, що матеріалами справи безспірно підтверджується факт обізнаності особи про розгляд судом справи та її участь у ній).

Суд апеляційної інстанції після відкриття апеляційного провадження встановив, що:

згідно з договором оренди землі від 28 жовтня 2009 року, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та Львівською міською радою, на земельній ділянці, з кадастровим номером :05:001:0058, за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться металева споруда. Ця земельна ділянка розташована в межах червоних ліній вулиці та передана орендарю для обслуговування збірно-розбірного тимчасового павільйону з літнім майданчиком;

28 жовтня 2009 року між позивачем та Львівською міською радою укладений договір оренди земельної ділянки, площею 0, 0176 га, з кадастровим номером :05:001:0058, за адресою: АДРЕСА_1 , терміном на 5 років (до 09 липня 2014 року). Договір зареєстрований у Львівській міській раді 28 жовтня 2009 року за № Ш-1710, про що у книзі записів реєстрації договорів оренди вчинено запис;

державний реєстратор ОКП Львівської обласної ради «БТІ та ЕО» на підставі рішення Залізничного районного суду міста Львова від 17 грудня 2010 року (справа № 2-4114/2010 р.) зареєстрував за ОСОБА_1 право власності на торговий павільйон, загальною площею 75,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 ;

на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2016 року ОСОБА_1 продав спірний павільйон ОСОБА_4 ;

відповідно до листа Управління земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради від 17 грудня 2018 року № 4-2403-2321 з приводу звернення ОСОБА_4 про надання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , зазначене Управління інформувало Львівську міську раду про право власності ОСОБА_4 на спірний павільйон, набуте на підставі договору купівлі-продажу, укладеного

10 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 28 січня 2019 року на вказаний лист Львівська міська рада надала відповідь, у якій навела інформацію про оскаржуване рішення Залізничного районного суду міста Львова від 17 грудня 2010 року та його зміст, номер справи, державну реєстрацію права власності на павільйон, оренду земельної ділянки за вказаною адресою. До зазначеної відповіді долучено копію договору

купівлі-продажу від 10 червня 2016 року.

Отже, з 2009 року Львівській міській раді було відомо про землекористування за адресою спірного нерухомого майна; з 2016 року - про власність на об`єкт нерухомого майна, щодо якого вчинялися цивільно-правові угоди;

у 2018 році - про оскаржуване рішення суду першої інстанції, яке не було оскаржене до листопада 2024 року.

Крім того, з огляду на зміст судових рішень та інформацію з Єдиного державного реєстру судових рішень, Львівська міська рада є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, отже, є учасником справи № 2-4114/2010 відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України.

Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду щодо наявності підстав для закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Галицької окружної прокуратури міста Львова в інтересах Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 17 грудня 2010 року, оскільки апеляційна скарга у цій справі подана з пропуском присічного строку на судове рішення, яке набрало законної сили, у зв`язку з чим підстави вважати порушення судом норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваного судового рішення відсутні.

Зазначені Львівською обласною прокуратурою у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення постановлено без додержання норм процесуального права та зводяться до незгоди з висновками суду і тлумачення на свій розсуд норм процесуального права.

Для цілей перевірки дотримання особою, яка бере участь у справі, процесуальних строків, визначених законом, суди мають керуватися нормами процесуального права та враховувати фактичні обставини справи. Посилання особи на свою необізнаність не може розцінюватися як безумовний факт підтвердження або спростування таких обставин.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, ЄСПЛ визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії»

від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» ЄСПЛ роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції.

Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію Львівської міської ради, в інтересах якої діяла Галицька окружна прокуратура міста Львова, своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від неї дій, спрямованих на виконання своїх процесуальних обов`язків щодо оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, заявник не надав.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України передбачено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Львівська міська рада, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні та визнання права власності, за касаційною скаргою Львівської обласної прокуратури на ухвалу Львівського апеляційного суду від 01 вересня 2025 року про закриття апеляційного провадження.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк