Провадження №22-ц/812/2040/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 листопада 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Колосовою О.М.,

за участю: позивачки ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Демчука В.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №473/1270/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення, яке постановив Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Лузан Людмили Вікторівни у приміщенні цього суду 16 липня 2025 року, дата складання повного тексту не зазначена, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

у с т а н о в и в :

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позов мотивовано тим, що 06 лютого 2024 року позивачка домовилася із відповідачем про майбутнє укладення договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , співвласником якого є останній. На підтвердження такої домовленості позивачка передала відповідачу кошти в сумі 7000 доларів США, про що була складена розписка, посвідчена секретарем селищної ради. При підготовці документів до укладання договору позивачка дізналася, що на частку в будинку, що належить відповідачу, накладений арешт, що він замовчував при передачі коштів та досягненні домовленості щодо укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, що унеможливило оформлення правочину. Однак отримані в якості авансу кошти відповідач не бажає повертати.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд стягнути з відповідача на свою користь кошті в сумі 7000 доларів США в гривневому еквіваленті за встановленим Національним Банком України офіційним курсом на день здійснення платежу, а також 2628 грн 30 коп. судового збору та 5500 грн вартості професійної правничої допомоги.

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 липня 2025 року позов задоволений.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 7000 доларів США в гривневому еквіваленті за встановленим Національним Банком України офіційним курсом на день здійснення платежу та 2890 грн 09 коп. судового збору.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 вересня 2025 року заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що рішення суду є необґрунтованим, оскільки суд неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що факти, викладені в рішенні суду, є надуманими та не відповідають дійсності, оскільки позивачка завідомо дала неправдиву інформацію, яка судом першої інстанції не перевірена та не досліджена. Так, сторони дійсно домовилися про те, що ОСОБА_1 купує у ОСОБА_2 житловий будинку АДРЕСА_1 , та передає завдаток у розмірі 1000 доларів СІІІА і чекає, оскільки на той момент не було можливості оформити договір купівлі-продажу зазначеного будинку. Після чого відповідач отримав завдаток у розмірі 1000 доларів США, що підтверджується розпискою від 06 лютого 2024 року, підписи на якій були засвідчені секретарем Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області Кульбій О.І. Копія вказаної розписки наявна в матеріалах справи з повторним засвідченням свідком ОСОБА_3 . Про виклик і допит цього свідка ОСОБА_2 наполягав у судовому засіданні 09 вересня 2025 року при розгляді його заяви про перегляд заочного рішення суду від 16 липня 2025 року, але його вимоги були судом першої інстанції проігноровані. Відповідач наголошує, що позивачка, зловживаючи правом щодо звернення до суду із позовом, подала до суду письмовий доказ - розписку, яка не відповідає дійсності і є недостовірною, в якій вказала значно більшу суму, ніж була отримана ним від позивачки, а саме - 7000 доларів США, яка ним не отримувалися і розписку, про їх отримання він не підписував.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 просить залишити заочне рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Позивачка зазначила, що кошти за майбутнє придбання будинку передала відповідачу у два етапи: 1000 доларів США 06 лютого 2024 року в присутності секретаря селищної ради, яка посвідчила розписку, а 6000 доларів у квітні 2024 року, при отриманні яких відповідач особисто виправив у раніше виданій розписці цифру 1 на цифру 7, пояснивши це, щоб не їхати знову до селищної ради.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача Зарецького Г.В., позивачки ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Згідно частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону не повною мірою.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 06 лютого 2024 року сторони в усній формі домовилися про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 . На підтвердження вказаної домовленості позивачка передала відповідачу кошти в сумі 7000,00 доларів США, про що була складена відповідна розписка, яку підписали сторони. Справжність підписів сторін на розписці посвідчила секретар Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області Кульбій О.І. (а.с. 47).

Тобто за з містом досягнутих сторонами домовленостей 06 лютого 2024 року сторони уклали попередній договір до договору купівлі-продажу житлового будинку.

Договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , сторони в подальшому не уклали, відповідач не повернув позивачці кошти в сумі 7000 доларів США.

В суді першої інстанції такі обставини відповідач не спростовував, заперечень проти позовних вимог не висував, відзиву на позовну заяву не подавав.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що вона в усній формі домовилась із ОСОБА_2 про купівлю у нього житлового будинку по АДРЕСА_1 06 лютого 2024 року, на виконання такої домовленості передала останньому 7000 доларів США як аванс з метою укладення у подальшому нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу цього житлового будинку. Оскільки зазначений договір так і не було укладено через наявність заборони відчуження (накладений арешт), то ОСОБА_2 зобов`язаний повернути ОСОБА_1 сплачений аванс у розмірі 7000 доларів США.

Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Частиною першою статті 546 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Відповідно до частин першої, другої статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Отже, оскільки укладення угоди (попереднього договору) від 06 лютого 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було обумовлене наявністю у сторін намірів щодо укладення в подальшому договору купівлі-продажу нерухомого майна, який згідно з частиною першою статті 657 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню, то недотримання сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення попереднього договору вказує на його нікчемність відповідно до частини першої статті 220 ЦК України.

Відсутність зобов`язань між сторонами, відповідно, унеможливлює стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів на підставі статті 571 ЦК України, якою визначено правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог на підставі положень статей 570 ЦК України та стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7000 дол. США як авансу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц вказувала, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 викладено висновок про те, що згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє

активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд.

Так, до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином застосовуються положення глави 83 ЦК України (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави).

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

У справі, яка розглядається, встановлено, що 06 лютого 2024 року ОСОБА_1 на виконання укладеної в усній формі угоди передала ОСОБА_2 7000 доларів США, які вважала авансом, з метою укладення у подальшому нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 .

Оскільки угода (попередній договір) від 06 лютого 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є нікчемною в силу вимог закону, то відсутні підстави вважати наявність між сторонами договірних правовідносин.

В суді першої інстанції відповідач не оспорював факт передачі йому позивачкою 7000 доларів США.

У особи виникає зобов`язання повернути отримане майно, зокрема, грошові кошти, згідно зі статтею 1212 ЦПК України, як безпідставно набуте, якщо особа отримала їх без правової підстави, за відсутності договірних правовідносин щодо цього майна.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 439/1683/18, від 31 травня 2023 року у справі № 947/26577/19.

Доказів того, що між сторонами існують якісь договірні правовідносини, у матеріалах справи немає.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Положення частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Зазначені висновки викладено у постановах Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 357/8975/20, від 31 травня 2023 року у справі № 947/26577/19.

Встановлено, що спірні правовідносини не є договірними, тому заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги повинні вирішуватися відповідно до статті 1212 ЦК України.

За такого вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів (7000 доларів США), переданих за недійсним правочином, підлягають задоволенню відповідно до статті 1212 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно, на підставі наявних у справі доказів встановив фактичні обставини справи та зробив правильний висновок про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у гривні, еквівалентних 7000 доларів США, проте помилився щодо мотивів такого стягнення, помилково застосувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Враховуючи викладене рішення суду в силу положень пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 з наступних міркувань.

Заперечення відповідача щодо рішення суду про стягнення з нього суми грошових коштів у гривні, еквівалентних 7000 доларів США, зводяться до того, що позивачка надала неправдиву інформацію щодо переданих відповідачу за розпискою коштів. За твердженнями відповідача, він отримав від позивачки не 7000 доларів США а 1000 доларів США, про що і була складена 06 лютого 2024 року розписка, а долучена позивачкою до справи розписка на 7000 доларів США ним не підписувалася.

Відповідно до частин 1-3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За такого дослідження судом апеляційної інстанції нових доказів, які не були подані в суді першої інстанції, є винятком, який має ґрунтуватися на доведенні стороною, яка подала такі докази, об`єктивних причин неподання доказів до суду першої інстанції.

Частиною 3 статті 2 ЦПК України до основних засад (принципів) цивільного судочинства віднесені змагальність сторін та диспозитивність.

Так, відповідно до частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини 1-4 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи, про надходження позову ОСОБА_1 до суду з вимогою про стягнення суми, еквівалентної 7000 доларів США ОСОБА_2 був обізнаний, копію позовної заяви та ухвалу суду отримав у суді особисто під розписку 22 травня 2025 року (а.с. 33). Також відповідач повідомлявся судом про дати призначених судових засідань, але в судові засідання не з`являвся, подавав заяви про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що перебуває в місті Дніпро (а.с. 21, 40). Крім того, ОСОБА_2 скористався професійною правничою допомогою, направив до суду свого представника адвоката Демчука В.В., який подав заяву про відкладення розгляду справі 26 травня 2025 року, в подальшому в судові засідання не з`явився.

Правом на подання відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 ОСОБА_2 не скористався, будь-яких заперечень щодо заявлених позовних вимог, викладених у позовній заяві фактичних обставин, зокрема щодо отриманої від позивачки суми коштів за укладання договору купівлі-продажу житлового будинку, спростування тексту долученої позивачкою в якості доказу розписки від 06 лютого 2024 року суду не надав.

Тобто відповідач ОСОБА_2 на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами, а саме не повідомив суд першої інстанції про свою позицію щодо позову ОСОБА_1 та незгоду з її вимогами, а тому має нести ризики настання наслідків, пов`язаних із невчиненням таких процесуальних дій, оскільки за такої процесуальної поведінки та з урахуванням наявних у справі доказів у суду першої інстанції не було підстав ставити під сумнів доведеність позовних вимог ОСОБА_1 та відмовляти в їх задоволенні.

Апеляційний суд з огляду на ненадання відповідачем доказів неможливості з об`єктивних причин подати докази на заперечення позову в суді першої інстанції у задоволенні клопотань про призначення експертизи та витребування доказів відмовив.

За такого у справі відсутні докази на підтримання доводів відповідача про те, що він отримав від позивачки 1000 доларів США, а не 7000 доларів США.

Не підтверджують таке і позиція позивачки ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції, яка у відзиві на апеляційну скаргу та у поясненнях в судовому засіданні стверджувала, що кошти за майбутнє придбання будинку передала відповідачу у два етапи: 1000 доларів США 06 лютого 2024 року в присутності секретаря селищної ради, яка посвідчила розписку, а 6000 доларів у квітні 2024 року, при отриманні яких відповідач особисто виправив у раніше виданій розписці цифру 1 на цифру 7, пояснивши це тим, щоб не їхати знову до селищної ради.

З урахуванням викладеного у колегії суддів не має підстав не погоджуватись з висновком суду першої інстанції про задоволення позову.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частини 1, 13 статті 141 ЦПК України).

Оскільки рішення суду першої інстанції змінено лише в мотивувальній частині, що не призвело до зміни рішення суду про задоволення позову, а тому відсутні підстави для перерозподілу судових витрат у справі, які покладаються на відповідача апеляційним судом.

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 липня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_______________________________________________

Повна постанова складена 26 листопада 2025 року