Єдиний унікальний номер судової справи 478/473/25
Номер провадження 22-ц/812/1778/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

24 листопада 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Задерецьким Віталієм Анатолійовичем, рішення, яке ухвалено Казанківським районним судом Миколаївської області 16 липня 2025 року, під головуванням судді Сябренко І.П., в приміщені цього ж суду об 11 год. 38 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Казанківської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Казанківської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер брат позивача ОСОБА_2 .

Після його смерті відкрилася спадщина на майно до складу якого, серед іншого майна, увійшов житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею, 0.25 га, передана для обслуговування вказаного будинку за вищевказаною адресою; земельна ділянка площею 0.25 га, передана для ведення особистого підсобного господарства за тією ж адресою.

Також до складу спадщини увійшла земельна ділянка, площею 11.6403 га кадастровий номер :06:000:0169, на яку 18 квітня 2023 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Русак Л.А.

Спадкоємців першої черги за законом немає. Позивач прийняла спадщину шляхом звернення до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, про що заведено спадкову справу за №65/2023 за 2023 рік.

Однак ОСОБА_1 не може отримати свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно, оскільки постановою приватного нотаріуса від 01 липня 2024 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відмова обґрунтована тим, що спадкоємицею надано державні акти на право приватної власності на землю серії МК №675 та серії МК №674 та відповідь Казанківського бюро технічної інвентаризації від 13 лютого 2024 року за №38, в яких зазначено власника земельних ділянок та житлового будинку ОСОБА_3 , тобто, згідно з правовстановлюючими документами на земельні ділянки та державної реєстрації права власності на житловий будинок, спадкодавець ОСОБА_2 на момент відкриття спадщини не був власником зазначеного нерухомого майна.

Між тим, згідно з рішенням виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області від 18 вересня 2012 року №9/2 «Про оформлення права власності на житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами» на підставі заяви ОСОБА_2 було вирішено: оформити право власності на жилий будинок з господарчими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ; доручити БТІ видати свідоцтво про право власності на жилий будинок з господарчими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 на ОСОБА_2 . Зазначено, що свідоцтво про право власності на будинок підлягає державній реєстрації в БТІ.

За час свого життя спадкодавець ОСОБА_2 проживав у вказаному будинку, підключив у ньому газопостачання, електрику, був у ньому зареєстрований, сплачував комунальні послуги, податки, але не оформив реєстраційні документи на вищевказане майно, на яке набув право власності на законних підставах. До того ж спадкодавець володів та користувався цим майном, але не встиг за життя здійснити реєстрацію нерухомого майна.

Так, згідно з довідкою №515 від 09 червня 2015 року, виданої виконкомом Михайлівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, ОСОБА_2 дійсно зареєстрований і проживав в АДРЕСА_1 . Попередній власник домогосподарства ОСОБА_3 померла понад 10 років тому. Аналогічного змісту довідка №265 від 18 квітня 2016 року, яка видана виконкомом Михайлівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області.

Згідно з розпискою від 12 травня 2006 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 2 тисячі за хату по АДРЕСА_1 , мається підпис від імені ОСОБА_4 та вказані свідки.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просилавизнати за нею право власності на нерухоме майно: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку, площею 0.25 га, що передана для обслуговування житлового будинку, місце розташування (адміністративно-територіальна одиниця): Миколаївська область, Баштанський район, Михайлівська сільська рада, село Михайлівка, та земельну ділянку, площею 0.25 га, що передана для ведення особистого підсобного господарства, місце розташування (адміністративно-територіальна одиниця): Миколаївська область, Баштанський район, Михайлівська сільська рада, село Михайлівка (державні акти на право приватної власності на землю серії МК №675 та серії МК №674) в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 її брата ОСОБА_2 .

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 16 липня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців), а позивачем не доведено, що спадкодавець за життя набув право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через представника адвоката Задерецького В.А., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати, та ухвалити у справі нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована доводами, аналогічними тим, що викладені в позовній заяві. Зазначено, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні позовних вимог.

Також звернуто увагу на те, що висновки районного суду суперечать позиції викладеній в постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №318/1274/18 (провадження №61-6807ск19).

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Задерецький В.А. в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, судова повістка надсилалась позивачу за адресою, зазначеною в апеляційній скарзі, а представнику позивача доставлена до електронного кабінету.

Представник відповідача теж в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений апеляційним судом належним чином, судова повістка доставлена до електронного кабінету.

Згідно з ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване судове рішення таким вимогам відповідає.

Так, за змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст.ст.1216,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217,1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщину (ч.5 ст.1268 ЦК України).

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Водночас, відповідно до ч.3 ст.1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Також, при вирішенні справи, колегія судів враховує, що у справах про визнання права власності в порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (постанова Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі №280/4/18 (провадження №61-403св19).

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 04 вересня 2023 року (том 1 а.с.62).

Відповідно до копії спадкової справи за №65/2023 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , заведеної приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Русак Л.А., вбачається, що спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняла його сестра ОСОБА_1 , подавши відповідну заяву 07 листопада 2023 року, у відповідності до ст.ст.1268,1269 ЦК України, яка є спадкоємцем за законом, в порядку ст.1262 ЦК України (том 1 а.с.154-219).

18 квітня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Русак Л.А. зі заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що складається із земельної ділянки, площею 11.6403 га, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в межах території Михайлівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, що належала на праві приватної власності померлому ОСОБА_2 (том 1 а.с.167).

18 квітня 2024 року ОСОБА_1 приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Русак Л.А. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з земельної ділянки, площею 11.6403 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в межах території Михайлівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, що належала померлому ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 , виданого 30 серпня 2013 року Реєстраційною службою Казанківського районного управління юстиції Миколаївської області, кадастровий номер :06:000:0162, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 36 (том 1 а.с.198).

07 жовтня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Русак Л.А. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що складається із земельної ділянки, площею 1.002 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в межах території Михайлівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, що належала померлому ОСОБА_2 (том 1 а.с.203).

Того ж дня, 07 жовтня 2024 року, ОСОБА_1 приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Русак Л.А. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з: земельної ділянки, площею 1.002 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в межах території Михайлівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, що належала померлому ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №596988, виданого 30 січня 2007 року, на підставі розпорядження Казанківської районної державної адміністрації від 21 серпня 2006 року №428-р, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №02, кадастровий номер :06:000:0146 (том 1 а.с.217).

01 липня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Русак Л.А. із заявою про видачу їй свідоцтв про право на спадщину за законом на майно, що складається із: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , земельної ділянки, площею 0.25 га, переданої для обслуговування житлового будинку, місце розташування (адміністративно-територіальна одиниця): Миколаївська область, Баштанський район, Михайлівська сільська рада, село Михайлівка, та земельної ділянки, площею 0.25 га, переданої для ведення особистого підсобного господарства, місце розташування (адміністративно-територіальна одиниця): Миколаївська область, Баштанський район, Михайлівська сільська рада, село Михайлівка (том 1 а.с.200).

Постановою приватного нотаріусу Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Русак Л.А. від 01 липня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на вищевказане нерухоме майно. Вказана постанова обґрунтована тим, що спадкодавець ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент відкриття спадщини, не був власником зазначеного майна (том 1 а.с.202).

Посилаючись на неможливість оформлення своїх спадкових прав в нотаріальному порядку, позивач звернулась до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем в судовому порядку не доведено належними та допустимими доказами, що спадкодавець ОСОБА_2 за життя набув право власності на вищевказане нерухоме майно, яке є предметом спору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Так, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку.

Переглядаючи справу, колегія суддів зауважує, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права в установленому законодавством України порядку.

Для набуття права власності в установленому законом порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельні ділянки, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування за законом чи за заповітом. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду, земельну ділянку.

З доданих до справи документів, зокрема, копій державних актів на право приватної власності на землю серії МК № 675 та серії МК №674 та відповіді Казанківського бюро технічної інвентаризації від 13 лютого 2024 року за №38, слідує, що власником двох земельних ділянок та житлового будинку значиться ОСОБА_3 .

За такого, колегія суддів вважає, що спадкодавець за життя у встановленому порядку не набув права власності на спірний будинок та дві земельні ділянки (протилежного не встановлено), а тому це майно не є об`єктом спадкування і як наслідок не може бути успадковане позивачем.

Саме по собі рішення виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області від 18 вересня 2012 року №9/2 «Про оформлення права власності на житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами», на яке посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не має правого зазначення для вирішення справи, оскільки ОСОБА_2 за життя не вчинив жодної юридично значущої дії для реєстрації свого права власності на житловий будинок.

За такого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволені позову про визнання права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими спорудами та земельні ділянки, оскільки позивачем не доведено та не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спадкодавець за час свого життя набув право власності на вказане майно.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду, що доказами на підтвердження права власності на вказане нерухоме майно могли бути: виписки з погосподарської книги сільської ради щодо належності будинку; документи щодо права користування або право власності на земельні ділянки, на якій розташований цей будинок, або щодо виділення земельної ділянки для будівництва житлового будинку, або інші угоди на підтвердження набуття такого майна у власність.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Наявність у особи, яка подала апеляційну скаргу, іншої точки зору на встановлені районним судом обставини справи та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості ухваленого судом першої інстанції рішення.

Більш того, доводи, викладені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки наданих до справи доказів.

Посилання у апеляційній скарзі на неврахування районним судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду, є такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на нерелевантність цих правових позицій спірним правовідносинам.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, то згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

На думку колегії суддів, оскаржуване судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення даної справи.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Задерецьким В.А., залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Задерецьким Віталієм Анатолійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 16 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 27 листопада 2025 року