КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. ОДЕСИ
Провадження № 2/947/4792/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2025 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.,

за участю секретаря Матвієвої А.В.,

за участі:

- представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» - Теребуха Катерини Іванівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі у залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс»

до ОСОБА_1 ,

Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі

Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

про звільнення майна з-під арешту,

ВСТАНОВИВ:

21.07.2025 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 , Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про звільнення майна з-під арешту, в якій позивач просить суд:

- зняти арешт з нерухомого майна, належного на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», а саме: квартири АДРЕСА_1 , який накладено відповідно до постанови, серія та номер: 64286541, виданої 26.01.2021 року Другим Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (номер запису про обтяження: 59922490);

- скасувати (виключити) запис про обтяження № 59922490 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який було внесено згідно постанови, серія та номер: 64286541, виданої 26.01.2021 року Другим Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

В обґрунтування позову представник позивача посилається на те, що 08 листопада 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №477/ФКВІП-07, з метою забезпечення належного виконання якого, між Банком та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір № 477/ZФКВІП-07 від 07.11.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В. за реєстр. № 6284, згідно якого ОСОБА_1 передала в іпотеку належне їй нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Як вказує представник позивача, 30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено Договір про передачу активів та Кредитних зобов`язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку, серед яких також передано кредитний договір № 477/ФКВІП-07 від 08.11.2007 року та Іпотечний договір № 477/ZФКВІП-07 від 07.11.2007 року.

В подальшому, 21 липня 2020 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» укладено договір №2292/К про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 236. За змістом пункту 7 Додатку № 1 до Договору № 2292/К про відступлення прав вимоги від 21.07.2020 року, до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , за кредитним договором № 477/ФКВІП-07 від 08.11.2007 року, іпотечним договором № 477/ZФКВІП-07 від 07.11.2007 року.

За наслідком чого, представник позивача зазначає, що кредитором за вищевказаними договорами стало Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс».

У подальшому, у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитом, ТОВ «Консалт Солюшенс» скористалось своїм правом, визначеним Договором іпотеки та Законом України «Про іпотеку» щодо позасудового врегулювання заборгованості та зареєструвало за собою право власності на нерухоме майно, яке було передане в іпотеку, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі чого, представник позивача стверджує, що наразі єдиним законним власником квартири АДРЕСА_1 є позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс».

Однак, з відомостей з Державного реєстру речових прав, позивачеві - ТОВ «Консалт Солюшенс» стало відомо про наявність арешту на вищевказане нерухоме майно, який було накладено Другим Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), постановою, серія та номер: 64286541, виданою 26.01.2021 року (номер обтяження: 59922490).

Вказаний арешт, як зазначає представник позивача, було накладено Другим Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на підставі вищезазначеної постанови, винесеної 26.01.2021 року в рамках виконавчого провадження № 64286541 з примусового виконання постанови № 53932234 від 26.01.2021 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору за примусове виконання виконавчого напису № 3347 виданого 20.11.2014 року.

За наслідком чого, представник позивача зазначає, що 16.06.2025 року ТОВ «Консалт Солюшенс» звернулось до Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про зняття арешту.

Однак, у відповідності до отриманої відповіді від 30.06.2025 року на вказану заяву, Київським відділом ДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) було відмовлено у знятті вказаного арешту, з посиланням на положення ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

На переконання позивача, зазначений вище арешт підлягає зняттю, оскільки ОСОБА_1 , яка є боржником за виконавчим провадженням № 64286541, в рамках якого накладено арешт, наразі не є власником обтяженої квартири, а тому арешт не може забезпечити реального виконання рішення суду.

Разом з тим, представник позивача вказує, що діючий арешт перешкоджає новому власнику ТОВ «Консалт Солюшенс» у праві розпорядження та користування належним йому на праві власності майном, що порушує статтю 41 Конституції України та статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, тому ТОВ «Консалт Солюшенс» вимушене звернутись до суду з даним позовом про зняття арешту з нерухомого майна.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 23.07.2025 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання з повідомленням сторін по справі.

28.07.2025 року до суду від представник відповідача - Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшов відзив на позовну заяву,в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову та здійснити розгляд справи за його відсутності. Також представник відповідача вказує про необґрунтованість позовних вимог з огляду на законність спірної постанови та пред`явлення вимог до неналежного відповідача.

07.10.2025 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

У судове засідання призначене на 12.11.2025 року з`явився представник позивача, яка підтримала заявлені вимоги та просила суд задовольнити.

Відповіді до судового засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлені належним чином у відповідності до положень статті 128 ЦПК України.

Від представника відповідача - Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) наявний в матеріалах справи відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд здійснити розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 , приймаючи відсутність зареєстрованого Електронного кабінету в ЄСІТС, сповіщалась про дату, час і місце розгляду справи належним чином шляхом скерування судових повісток, разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі, разом з рекомендованим повідомленням про вручення поштової кореспонденції, на встановлену адресу зареєстрованого місця проживання, якою є: АДРЕСА_2 , однак поштова кореспонденція була повернута до суду без вручення з підстав відсутності адресата за вказаною адресою.

Додатково, судом скеровувались судові повістки повідомлення про дату, час і місце розгляду справи разом з рекомендованим повідомленням про вручення поштової кореспонденції, на адресу місця проживання зазначену позивачем у позові, а саме: АДРЕСА_3 , однак поштова кореспонденція також була повернута до суду без вручення з підстав відсутності адресата за вказаною адресою.

Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Також, у відповідності до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 10.05.2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

Таким чином, відповідачка ОСОБА_1 про дату, час і місце проведення розгляду справи повідомлена належним чином у відповідності до положень статті 128 ЦПК України, однак, у встановлений судом строк не скористалась процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, про причини неявки до судового засідання суд не повідомила.

Підстав для відкладення судового засідання у відповідності до положень статті 223 ЦПК України, судом не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Приймаючи вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 12.11.2025 за відсутності відповідачів по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи.

За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 24.11.2025 року о 09 год. 15 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення.

Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлялись належним чином.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» підлягаючим до задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07.11.2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №477/ZФКВІП-07, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В. 07.11.2007 року, зареєстрований в реєстрі за №6284.

За умовами вказаного договору, він укладений у забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за: кредитним договором №477/ ФКВІП-07 від 08.11.2007 року з надання кредиту в сумі 81000,00 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі 12,00% річних, зі строком повернення до 07.11.2022 року; кредитним договором №477/ ФК-07/СК від 08.11.2007 року з надання кредиту в сумі 1954,72 грн., зі сплатою відсотків у розмірі 22,00% річних, зі строком повернення до 07.11.2022 року.

Згідно з п.1.2 договору іпотеки, ОСОБА_1 передано в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 .

21 липня 2020 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» укладено договір №2292/К про відступлення прав вимоги, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 236, за умовами якого банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у Додатку №1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)) та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави, з урахуванням всіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у додатку №1 до цього договору.

За змістом пункту 7 Додатку № 1 до вказаного Договору № 2292/К про відступлення прав вимоги від 21.07.2020 року, до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, у тому числі до ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , за кредитним договором № 477/ФКВІП-07 від 08.11.2007 року, іпотечним договором № 477/ZФКВІП-07 від 07.11.2007 року.

Доказів на підтвердження оспорювання вказаного договору та набуття ТОВ «Консалт Солюшенс» права вимоги до ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , за кредитним договором № 477/ФКВІП-07 від 08.11.2007 року, іпотечним договором № 477/ZФКВІП-07 від 07.11.2007 року, до суду не надано.

Згідно з наданим до суду витягом з Державного реєстру речових прав №427332114 від 16.05.2025 року судом встановлено, що 16.05.2025 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е. винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним №78953734, на підставі якого 13.05.2025 року проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , за ТОВ «Консалт Солюшенс», .

Як вбачається, вказана державна реєстрація права власності за позивачем була проведена на підставі іпотечного договору №477/ZФКВІП-07 від 07.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В. 07.11.2007 року.

За наслідком чого вбачається, що ТОВ «Консалт Солюшенс» скористалось своїм правом на підставі вказаного іпотечного договору №477/ZФКВІП-07 від 07.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В. 07.11.2007 року, зі звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом визнання права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_1 .

Доказів на підтвердження оспорювання вказаної державної реєстрації прав, до суду не надано.

На підставі чого вбачається, що починаючи з 13.05.2025 року ТОВ «Консалт Солюшенс», , є власником нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 .

У відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №435708599 від 16.07.2025 року вбачається, що на вказане нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , було накладено арешт на підставі постанови, серія та номер: 64286541, виданої 26.01.2021 року Другим Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Відповідне обтяження зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.01.2021 року, номер запису про обтяження: 59922490, внесений до реєстру на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за індексним номером: 78953734 від 16.05.2025 року, винесеним приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е.

Судом встановлено, що вказана постанова, винесена 26.01.2021 року старшим державним виконавцем Другим Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кудряшевим П.Ю. про арешт майна боржника, у виконавчому провадженні №64286541 з примусового виконання постанови №53932334 від 26.01.2020 року виданої Другим Київським ВДВС про стягнення з ОСОБА_1 коштів у розмірі 85,128,12 грн. Даною постановою про арешт майна боржника, накладено арешт саме на квартиру АДРЕСА_1 , як на майно належне боржнику ОСОБА_1 .

Як вбачається, позивач ТОВ «Консалт Солюшенс», , набувши право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , 16.06.2025 року звернувся до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з заявою за вих. №16/06/25/ДЛТ/2 про скасування арешту з квартири АДРЕСА_1 , накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника від 26.01.2021 року у виконавчому провадженні №64286541.

Однак, листом Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 03.06.2025 року за №8254, позивачу було відмовлено у знятті вказаного арешту, оскільки виконавче провадження в межах якого накладено даний арешт не виконано, а постанова є чинною.

Дані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

В порядку ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів.

Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України від 5 червня 2003 р. № 898-ІV «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 зазначеного Закону.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Тобто, для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля іпотекодержателя та вчинення ним дій, передбачених законом.

Зі змісту наведених приписів Закону України «Про іпотеку» випливає, що в разі, коли належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше за накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд має звільнити з-під арешту іпотечне майно. При цьому відсутні підстави для відмови у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв`язку з відсутністю реального порушення боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання на момент пред`явлення відповідної вимоги; факт порушення основного зобов`язання, яке забезпечене іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя і не пов`язується з його існуванням, а, отже, й порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки.

Такий правовий висновок було викладено у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/4772/17, від 31.10.2018 у справі № 923/1105/17, від 19 червня 2019 року у справі № 825/1764/16, від 17.10.2019 у справі № 822/1426/16.

Пунктами 6, 7 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право виконавця під час здійснення виконавчого провадження, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

У постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі №161/14034/20 міститься висновок про те, що «арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню».

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Також ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно Позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності Не встановлена судом.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 15 травня 2013 року у справі №6-26цс13, яка є обов`язковою для суду (частина друга статті 214, стаття 360-7 ЦПК України), вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

Відповідно до положень ст.55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приймаючи вищевикладене в цілому, судом встановлено, що на предмет іпотеки за іпотечним договором №477/ZФКВІП-07 від 07.11.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В. 07.11.2007 року, зареєстрованим в реєстрі за №6284, а саме квартиру АДРЕСА_1 , було накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника винесеною 26.01.2021 року старшим державним виконавцем Другим Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кудряшевим П.Ю. у виконавчому провадженні №64286541, відносно боржника ОСОБА_1 .

Однак, в подальшому, позивач ТОВ «Консалт Солюшенс» скористалось своїм правом на підставі вказаного іпотечного договору №477/ZФКВІП-07 від 07.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В. 07.11.2007 року, зі звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом визнання права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_1 .

За наслідком чого судом встановлено, що станом на звернення до суду з даним позовом на належне позивачеві на праві власності нерухоме майно, накладено арешт на підстави про арешт майна боржника винесеною 26.01.2021 року у виконавчому провадженні, боржником за яким позивачем не є.

На підставі чого, суд доходить до висновку, що внаслідок вказаного арешту на належне позивачеві майно, ТОВ «Консалт Солюшенс» позбавлене можливості володіти, користуватися та розпоряджатися належним на праві власності нерухомим майном.

А відтак, наявність арешту, накладеного на спірний об`єкт - квартиру АДРЕСА_1 , дійсно порушує права позивача як законного власника нерухомого майна на вільне користування та розпорядження таким майном.

Відновлення порушеного права можливе шляхом звільнення майна з-під арешту.

Також, оскільки запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про арешт нерухомого майна належного позивачеві на праві власності, порушує право позивача, а підстави заборони обтяження зазначеного нерухомого майна, як боржника ОСОБА_1 відсутні, суд вважає, що зазначений запис підлягає виключенню з відповідного реєстру.

Судом також враховується, що згідно зі ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Положення ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачають, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ухвалюючи рішення в цій справі, судом також враховується, що відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов ТОВ «Консалт Солюшенс» є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1-18, 76-89, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» (місцезнаходження: 65048, м. Одеса, вул. Італійська, 36, оф. 308) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 ), Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (місцезнаходження: 65065, м. Одеса, вул. Євгена Танцюри, 1), про звільнення майна з-під арешту задовольнити.

Зняти арешт з нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 100, яка належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», , який накладено на підставі: постанови, серія та номер: 64286541, виданої 26.01.2021 року Другим Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), номер запису про обтяження: 59922490.

Виключити запис про обтяження №59922490 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, дата, час державної реєстрації якого: 26.01.2021 року, відносно об`єкту нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 100; вид обтяження: арешт нерухомого майна, який було внесено згідно постанови, серія та номер: 64286541, виданої 26.01.2021 року Другим Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 24.11.2025 року.

Головуючий Л. В. Калініченко