ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 526/1112/25 Номер провадження 22-ц/814/3869/25Головуючий у 1-й інстанції Черков В. Г. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Карпушина Г. Л., Обідіної О. І.,

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 10 липня 2025 року, ухваленого в місті Гадяч під головуванням судді Черкова В. Г., дата складення повного рішення суду 16 липня 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Гадяцької міської ради, про зменшення розміру аліментів,

в с т а н о в и в:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи - органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Гадяцької міської ради, у якому просив суд зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь кожного з відповідачів до 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що за рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 13 серпня 2015 року з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 15 липня 2015 року до досягнення дитиною повноліття.

Крім того, судовим наказом Гадяцького районного суду Полтавської області від 02 квітня 2025 року з нього на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з 24.03.2025 та до досягнення дитиною повноліття.

Вказував, що розмір стягуваних з нього аліментів становить половину його заробітку, що перевищує встановлену законом частку, і коштів, що залишаються, недостатньо для задоволення його особистих потреб та надання утримання непрацездатній матері.

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 10 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано відсутністю правових та фактичних підстав для зменшення визначеного судом розміру аліментів.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що при розгляді справи суд дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для зменшення розміру аліментів, які він сплачує за рішеннями суду на двох дітей, оскільки їх розмір в загальному становить 1/2 частину його заробітку, що є недостатнім для його потреб, зумовлених проживанням та орендою житла в м. Києві, сплатою комунальних послуг, а також необхідністю придбання продуктів харчування, витратами на транспорт і ліки, поїздками до м. Гадяча та м. Івано-Франківська для побачень з дітьми.

Вказує, що, незважаючи на фінансову участь у житті дітей у значному розмірі, адже аліменти на кожну дитину складають приблизно по 15 500 грн, через брак коштів, які залишаються після сплати всіх базових потреб, він майже позбавлений можливості реалізовувати свої батьківські права та обов`язки, оскільки з урахуванням значного фінансового навантаження, фактично не має можливості здійснювати батьківську турботу, виховання та належне спілкування з дітьми.

Окрім цього він також надає фінансову допомогу своїй непрацездатній матері, яка має численні захворювання.

Відтак, не дивлячись на стабільний та відносно високий дохід, у нього залишається обмаль коштів, в деяких випадках змушений економити в силу забезпечення елементарних потреб і надання допомоги матері.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право залишити рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно Відділом ДРАЦС Гадяцького РУЮ ГТУЮ в Полтавській області 06.09.2016 (а. с. 7).

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 13.08.2015 у справі № 526/1421/15-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.07.2015 і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 8).

На виконання вказаного рішення 31.10.2013 Машівським районним судом Полтавської області було видано виконавчий лист № 2/540/413/13, який стягувачем направлено для примусового виконання до Машівського РВ ДВС ГТУЮ в Полтавській області, що підтверджується довідкою Машівського ВДВС у Полтавському районі № 1458 від 23.02.2023 (а. с. 10).

Постановою державного виконавця Автозаводського відділу ДВС у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області від 21.12.2021 за заявою стягувача ОСОБА_2 повернуто без виконання виконавчий лист № 526/1421/15-ц, виданий 13.08.2015 Гадяцьким районним судом Полтавської області, про стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 15 липня 2015 року до досягнення дитиною повноліття (а. с. 52).

Виконавче провадження з виконання вказаного рішення суду ВП № 78750652 відкрито постановою головного державного виконавця Гадяцького ВДВС Стеценко Ю. В. 01.08.2025 (а. с. 114).

Також згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Гадяцьким відділом ДРАЦС у Миргородському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) 06.09.2016, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 11).

Судовим наказом Гадяцького районного суду Полтавської області від 02 квітня 2025 року у справі № 526/890/25 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення заяви про видачу судового наказу - 24.03.2025 і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 12).

Виконавче провадження з виконання даного судового наказу ВП № 78024167 відкрито постановою головного державного виконавця Гадяцького ВДВС від 09.05.2025 (а. с. 115).

Згідно довідки № 386 від 30.07.2025 ОСОБА_1 працює в Представництві «Регал Петролеум Корпорейшн Лімітед» з 01.07.2020 та на даний час займає посаду провідного геолога департаменту геології та перспективного розвитку. Виконання своїх службових обов`язків ОСОБА_1 здійснює за адресою Представництва в м. Київ, вул. Ярославська, 58Б (а. с. 113).

Як вбачається з наданих позивачем розрахункових листків за травень 2025 року, ОСОБА_1 отримує заробітну плату також у ТОВ «Пром-енерго продукт» та його середньомісячний дохід, з урахуванням утримання аліментів - по 7 702,04 грн у Представництві «Регал Петролеум Корпорейшн Лімітед» та по 8 080,07 грн у ТОВ «Пром-енерго продукт» відповідно, військового збору та ПДФО, за квітень, травень 2025 року становив 31 709,99 грн (а. с. 68, 69).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності доказів значного погіршення матеріального становища позивача та неможливості сплати ним аліментів у розмірах, визначених судовими рішеннями.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права і практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Водночас, права та інтереси батьків очевидно підлягають врахуванню та оцінці судом при вирішенні спору.

Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається певною мірою доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Отже, одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у СК України.

Згідно зі статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач посилався на те, що розмір стягуваних аліментів становить половину його заробітної плати. Проте, дана обставина не суперечить наведеним нормам сімейного права та статті 128 КЗпП України, згідно частини третьої якої обмеження відрахувань із заробітної плати, встановлені частинами першою і другою цієї статті у розмірі двадцяти процентів, а у випадках, окремо передбачених законодавством України, - п`ятидесяти процентів заробітної плати, яка належить до виплати працівникові, не поширюються на відрахування із заробітної плати при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей. У цих випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків.

Доводи заявника щодо недостатності коштів для його власних потреб належними та допустимими доказами по справі не підтверджені.

Матеріали справи не містять доказів оренди позивачем житла у м. Києві та його вартості. Та обставина, що за характером роботи він проживає у м. Києві не свідчить, що позивач несе відповідні додаткові витрати, а заробіток, який належить йому до виплати після утримання аліментів та обов`язкових платежів до бюджету, що стягуються з доходів фізичних осіб, більш ніж у 10 разів перевищує прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 01.01.2025 - 3 028 грн на одну особу.

Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (частина перша статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» № 966-XIV від 15.07.1999).

Таким чином, посилання в апеляційній скарзі позивача на те, що сума коштів, яка залишається після стягнення аліментів, є недостатньою для проживання, оскільки йому потрібно оплатити оренду квартири в м. Києві, комунальні послуги, придбати продукти харчування, а також витрати на проїзд, без надання доказів, що підтверджують відповідні обставини, не є підставою для зменшення розміру аліментів.

Колегія суддів також не бере до уваги доводи апеляційної скарги з приводу того, що позивач постійно надає фінансову допомогу своїй матері пенсійного віку, яка хворіє, оскільки позивачем не надано доказів того, що його мати потребує матеріальної допомоги за станом здоров`я чи низьким рівнем доходу.

Обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, відповідно до вимог частини першої статті 202 СК України виникає саме за наявності такої потреби, що має бути встановлено судом із дотриманням принципів змагальності та диспозитивності, що за обставин цієї справи позивачем не доведено і судом не встановлено.

Наявність заборгованості позивача за кредитним договором на інші споживчі цілі сама собою не звільняє його від обов`язку зі сплати аліментів та не впливає на визначення розміру аліментів.

Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини, дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Аналогічні положення закріплені частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток.

Статтею 8 вказаного Закону передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Визначений судом розмір аліментів забезпечить право дітей на нормальний життєвий рівень, мінімально достатній для їх фізичного, морального, культурного і соціального розвитку.

Оскільки позивач не довів суду факту погіршення свого матеріального стану, а наведені ним обставини не знайшли свого підтвердження та не впливають на стягнення визначеного судом розміру аліментів, який не перевищує максимального розміру аліментів - десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (частина п`ята статті 183 СК України), колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для зменшення розміру аліментів.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи або неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 10 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді Г. Л. Карпушин

О. І. Обідіна