Справа № 215/7837/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року місто Кривий Ріг

Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Данилевського М.А., за участю секретаря судового засідання Уварової Л.І., розглянувши в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в місті Кривому Розі у зв`язку з неявкою всіх учасників процесу клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Лісового Дениса Олександровича про зупинення провадження у справі за позовом Криворізької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває справа за позовом Криворізької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів.

В підготовчому судовому засіданні представник відповідача Лісовий Д.О. подав клопотання про зупинення провадження в справі до ухвалення судового рішення у справі № 160/25282/24 за позовом Громадської спілки «АСОЦІАЦІЯ ПРОМИСЛОВЦІВ, ПІДПРИЄМЦІВ ТА ПРОФСПІЛОК КРИВОГО РОГУ» до Криворізької міської ради про визнання протиправним рішення Криворізької міської ради №523 від 26.05.2021 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Кривого Рогу», на яке позивач посилається як на підставу заявлених позовних вимог. Своє клопотання представник відповідача обґрунтовує тим, що розмір безпідставно набутих коштів, про стягнення яких позивач звернувся до суду, визначено на підставі витягу з нормативно-грошової оцінки земельних ділянок, які сформовані на підставі даних, що містяться у затвердженій рішенням Криворізької міської ради №523 від 26.05.2021 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Кривого Рогу», є предметом судового розгляду Дніпровського окружного адміністративного суду про визнання його протиправним. На думку представника відповідача, розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, встановлений на підставі рішення Криворізької міської ради №523 від 26.05.2021 є явно завищеним. І в разі визнання цього рішення протиправним розмір безпідставно набутих коштів відповідачем за користування земельною ділянкою підлягатиме коригуванню у бік зменшення.

Крім того, відповідач послався на додаткову підставу зупинення провадження у справі обґрунтовуючи її наступним.

Так, ухвалою Верховного Суду від 02.09.2025 вирішено передати справу № 922/407/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з необхідністю відступити від висновків, зокрема, Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30.01.2020 у справі №820/1804/16, від 28.05.2025 у справі № 520/9801/24, від 05.09.2023 у справі № 520/9277/2020, від 23.11.2022 у справі № 160/10494/19, від 03.06.2022 у справі № 160/12709/19, від 11.01.2022 у справі № 820/105/16 щодо застосування положень Порядку № 489 та Методики № 213 в частині можливості визначення локальних факторів не в автоматичному порядку та можливості самостійного визначення судом локальних факторів не в автоматичному порядку, оскільки самостійний розрахунок позивачем на його розсуд локальних факторів та самостійне визначення судом на їх підставі сукупного коефіцієнту Км не відповідає положенням Порядку № 489, та 14 пункту 24 Порядку ведення Державного земельного кадастру. Позивач не може самостійно визначити нормативну оцінку земельної ділянки в частині визначення коефіцієнту, який характеризує місце розташування земельної ділянки, та як в наслідок, провести розрахунок розміру орендної плати, а лише в межах і спосіб передбачених чинним законодавством. Питання визначення усіх відомостей про земельну ділянку, які повинні бути у Державному земельному кадастрі, а також зон впливу усіх локальних факторів, які діють на земельну ділянку та величини нормативної грошової оцінки земельної ділянки не було предметом розгляду адміністративних судів у справі № 520/22039/23, у зв`язку з чим нормативна грошова оцінка земельної ділянки не може бути розрахована у ручному режимі, оскільки відсутні повні та достовірні дані щодо усіх наявних показників для проведення такого розрахунку. При цьому самостійне визначення позивачем локальних факторів по принципу «як найкраще для відповідача» - не відповідає вказаним вище приписам законодавства, як в частині порядку такого визначення, так і в частині наявності повноважень для здійснення таких розрахунків. Відтак, позивач всупереч наведеному вище самостійно застосував локальні фактори та, як наслідок, самостійно визначив сукупний коефіцієнт, який характеризує місце розташування земельної ділянки. Не заперечуючи права позивача на стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів, Верховний Суд вважає, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки в частині визначення факторів, які впливають на визначення коефіцієнту, який характеризує місце розташування земельної ділянки, не може бути розрахована у ручному режимі, як позивачем, так і судом, оскільки відсутні повні та достовірні дані щодо усіх наявних показників для проведення такого розрахунку; при цьому самостійне визначення позивачем локальних факторів по принципу «як найкраще для відповідача» - не відповідає вказаним вище приписам законодавства, як в частині порядку такого визначення, так і в частині наявності повноважень для здійснення таких розрахунків. Оскільки Велика Палата Верховного Суду не сформувала висновку щодо того, які саме коефіцієнти щодо нормативно грошової оцінки землі може самостійно розраховувати позивач, окрім коефіцієнта функціонального використання земельної ділянки, то вказане зумовлює необхідність конкретизації її висновків, викладених у вищенаведених постановах. Верховний Суд вважає, що самостійний розрахунок позивачем на його розсуд локальних факторів та самостійне визначення на їх підставі сукупного коефіцієнту Км не відповідає положенням Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 № 489, та 14 пункту 24 Порядку ведення Державного земельного кадастру. Відповідно до ч. 4 ст. 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати. Крім цього, колегією суддів встановлено, що у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30.01.2020 у справі №820/1804/16, від 28.05.2025 у справі № 520/9801/24, від 05.09.2023 у справі №520/9277/2020, від 23.11.2022 у справі № 160/10494/19, від 03.06.2022 у справі №160/12709/19, від 11.01.2022 у справі № 820/105/16, застосовуючи положення Порядку № 489 та Методики № 213 при дослідженні правильності визначення значення коефіцієнтів Км3 (локальні фактори) при наданні витягу з нормативної грошової оцінки окремих земельних ділянок сформовано висновок, що «спеціальним нормативним актом, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин не було встановлено однозначного обов`язку використовувати лише програмне забезпечення для визначення відповідних коефіцієнтів. Таким чином, надаючи оскаржуваний витяг за підписом заступника начальника управління, відповідач зобов`язаний був перевірити правомірність та обґрунтованість вказаних в ньому даних, які впливають на вартість грошової оцінки земельної ділянки. Формування витягу в автоматичному режимі не може бути підставою для встановлення в ньому розмірів коефіцієнтів, які не відповідають вимогам чинного законодавства». Відтак, Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду вказано на можливість розрахування відповідних локальних коефіцієнтів не в автоматичному способі, з чим колегія суддів не погоджується, а тому вважає також за необхідне відступити від вказаних висновків щодо застосування положень Порядку № 489 та Методики № 213 в частині можливості визначення локальних факторів не в автоматичному порядку та зазначає, що самостійний розрахунок позивачем на його розсуд локальних факторів та самостійне визначення на їх підставі сукупного коефіцієнту Км не відповідає положенням Порядку № 489, та 14 пункту 24 Порядку ведення Державного земельного кадастру. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для передачі справи № 922/407/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Отже, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Лісовий Д.О. просив зупинити провадження по справі у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №922/407/23 та оприлюднення повного тексту судового рішення ухваленого за результатами такого розгляду.

Представник позивача щодо задоволення клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі з зазначених підстав заперечив, зазначивши на відсутності об`єктивних та обґрунтованих підстав для зупинення провадження у справі №215/7837/24 до вирішення адміністративної справи №160/25282/24 за позовом Громадської спілки «АСОЦІАЦІЯ ПРОМИСЛОВЦІВ, ПІДПРИЄМЦІВ ТА ПРОФСПІЛОК КРИВОГО РОГУ» до Криворізької міської ради про визнання протиправним рішення №523 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Кривого Рогу» (далі Рішення №523). Оскільки за загальним правилом презюмується законність актів органів та посадових осіб місцевого самоврядування, поки їх незаконність не буде встановлено в судовому порядку. У відповідності до ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. При цьому, очікування останнього не потребується. За правилами, визначеними у ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. В цьому значенні як на час звернення позивача з даним позовом, так і на сьогоднішній день Рішення №523 є чинним та в судовому порядку не скасованим, а отже - обов`язковим до виконання на відповідній території суб`єктами, на яких воно поширюється (стаття 144 Конституції України), а також застосовним для суду. Згідно до ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Крім того, саме по собі оскарження Рішення №523 чи будь-якого іншого акту органу місцевого самоврядування не є прямою підставою для зупинення провадження у справі в розумінні статей 251, 252 ЦПК України. Це надто суб`єктивна обставина, яку зумовлюють та на яку впливають самі скаржники. Тому безпідставним, на думку представника позивача, є посилання відповідача на п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, які до того ж повністю спростовуються змістом другого речення названого п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, за змістом якого суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Також, Рішення №523 вже було раніше предметом судового оскарження у справі №160/3848/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Пересувна механізована колона N19» до Криворізької міської ради про визнання протиправним та нечинним рішення №523, в результаті чого підтверджено його законність рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.06.2024, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 06.11.2024 (є публічно доступними). За частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. До того ж, згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. У постанові Верховного Суду від 05.09.2023 у справі N 910/11761/21 викладено висновок про те, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. З огляду на викладене, суд не може ігнорувати конкретні преюдиційні обставини, які надають можливість розглянути дану справу, віддаючи перевагу суб`єктивним підставам, наведеним відповідачем. До всього слід зазначити, що Дніпровський апеляційний суд відмовляє в аналогічному клопотанні (справа №212/9743/23 за позовом Криворізької міської ради до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів).

Щодо іншої підстави для зупинення провадження у справі представник позивача зазначив, що справа № 922/407/23 передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду не є справою з подібних правовідносин. Як вбачається із ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02.09.2025 у справі №922/407/23 розрахунок розміру безпідставно збережених відповідачем коштів у розмірі орендної плати здійснювався Харківською міською радою на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 27.07.2021 №2898. В подальшому, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.11.2023 у справі № 520/22039/23, залишеним без змін апеляційним судом, визнано протиправним дії Головного управління Держгеокадастру у Харківській області з розрахунку розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки при формуванні витягу від 27.07.2021 № 2898 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером: :06:002:0001 щодо застосування сукупного коефіцієнту Км3 зі значенням 1,43. З огляду на що, позивачем була подана заява про зменшення розміру позовних вимог, де позивач самостійно здійснив розрахунок величини нормативної грошової оцінки земельної ділянки із застосуванням відповідних локальних факторів, які були предметом розгляду адміністративного суду. Таким чином в рамках судової справи №922/407/23 підметом дослідження є можливість самостійно позивачем, а не органом Держгеокадастру, здійснювати розрахунок розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Натомість в рамках даної судової справи №216/4884/24 на підтвердження розміру коштів заявлених до стягнення наданий витяг із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок виданий Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області, який в силу норм діючого законодавства, та сталої практики Верховного Суду є належним доказом. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 6 частини першої статті 251 цього Кодексу - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ГПК України обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду до вирішення іншої справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Разом з тим, подаючи клопотання про зупинення провадження в даній справі відповідач не вказав яким чином розгляд даної справи №215/7837/24 залежить від вирішення справи №922/407/23, не навів мотивів, які стверджують про неможливість встановити та оцінити певні конкретні обставини, що мають суттєве значення для вирішення цього спору на підставі наявних в матеріалах справи доказів, не вказав які саме обставини унеможливлюють самостійне дослідження судом наданих сторонами доказів під час розгляду даної справи. Наголошує, що необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

Заслухавши думку учасників справи, суд дійшов висновку, що клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 6 ч.1ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зупиняє провадження у справі, лише у тому випадку, коли її неможливо розглянути у зв`язку з тим, що питання про наявність певних фактів, від яких залежить її вирішення, відповідно до чинного законодавства вирішується в іншій цивільній, господарській або кримінальній справі чи у справі, що розглядається в адміністративному порядку. Сам по собі розгляд питання іншим органом, не пов`язаний із встановленням наявності чи відсутності таких фактів, не є підставою для зупинення провадження. Зупинення провадження в цивільній справі з мотивів наявності іншої справи, яка розглядається в порядку цивільного, кримінального, господарського чи адміністративного судочинства, може мати місце тільки в тому разі, коли в цій, іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав заявлених у цивільній справі вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Отже підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення у ній має значення для цивільної справи, що розглядається, а саме неможливість її розгляду до вирішення цієї іншої справи.

У постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі №6-1367цс15 зазначено, що «зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Відповідно до висновків, зазначених у постанові Верховного Суду України №6-1957цс16 від 01 лютого 2017 року, вирішуючи питання про зупинення провадження у справі, суд повинен враховувати, що зупинення провадження у цивільній справі з мотивів наявності іншої справи, може мати місце тільки в тому разі, коли лише в тій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав вимог у даній справі чи умов, від яких залежить можливість її розгляду, і з`ясувати, чи дійсно від наслідків розгляду зазначеної цивільної справи залежить прийняття рішення у цій цивільній справі.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 357/10397/19 (провадження № 61-5752сво21) вказано, що метою зупинення провадження у справі згідно з п. 6 ч. 1ст. 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення. З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи. Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи. Разом із тим, необхідно враховувати, що відповідно до п. 6 ч. 1ст. 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Ознайомившись із мотивами викладеними в клопотанні про зупинення провадження в справі, суд вважає, що підстави для обов`язкового зупинення провадження у справі, передбачені положеннями ч. 1ст. 251 ЦПК України, відсутні, оскільки зазначені у заяві мотиви неможливості розгляду цієї справи до вирішення справи в порядку адміністративного судочинства у справі № 160/25282/24 за позовом Громадської спілки «АСОЦІАЦІЯ ПРОМИСЛОВЦІВ, ПІДПРИЄМЦІВ ТА ПРОФСПІЛОК КРИВОГО РОГУ» до Криворізької міської ради про визнання протиправним рішення Криворізької міської ради №523 від 26.05.2021 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Кривого Рогу», яка розглядається з приводу визнання протиправними цього рішення, не свідчать про об`єктивну неможливість розгляду справи за позовом про стягнення безпідставно набутих коштів за користування земельною ділянкою.

Крім того суд констатує, що у справі № 160/25282/24 заявник просив забезпечити позов шляхом заборони Криворізькій міській раді, її виконавчим комітетам та будь-яким іншим установам, організаціям, тощо, будь-якої форми власності вчиняти будь-які дії, що порушують чи можуть порушувати права учасників даної справи на підставі чи внаслідок застосування оскаржуваного рішенням Криворізької міської ради від №523 від 26.05.2021р. «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу», або ж вжити інші заходи забезпечення позову, які будуть співмірними із заявленими позивачем вимогами та вимогами КАС України. Судом 01.08.2025 було відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову по справі.

Тому суд вважає, що зупинення провадження у даній справі № 215/7837/24 без обґрунтованого доведення обставин такого зупинення призведе до порушення законних прав позивача.

Згідно із статтею 210 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку. Розумність строків розгляду справи згідно статті 2 ЦПК України належить до основних засад (принципів) цивільного судочинства і є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та про що неодноразово вказував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини.

Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідллендер проти Франції»).

Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Враховуючи викладені обставини, суд не вбачає правових підстав для зупинення провадження у справі, а тому у задоволенні клопотання представника відповідача слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 251, 353 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Лісового Дениса Олександровича про зупинення провадження у справі за позовом Криворізької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу можуть бути викладені в апеляційній скарзі на рішення суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Повний текст ухвали складено 26 листопада 2025 року.

Суддя