КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 361/607/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2025 року в складі судді Петришин Н. М.,

встановив:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області, про позбавлення батьківських прав.

Посилалась на ті підстави, що з 20.10.2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

За час перебування шлюбі, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , у них народився син ОСОБА_3 .

Зазначала, що їх син проживає разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 , та знаходиться на її повному утриманні.

З квітня 2013 року вони з відповідачем припинили спільне проживання, а 03 січня 2014 року Броварським міськрайонним судом Київської області прийнято рішення про розірвання між ними шлюбу (справа №361/10939/13).

Підставою для розірвання шлюбу стали постійні зради відповідача, вживання ним алкогольних напоїв та вчинення фізичного та психологічного насильства над нею.

Після припинення спільного проживання з відповідачем вона неодноразово зверталась до поліції з приводу нанесення їй тілесних ушкоджень відповідачем або її залякування відповідачем та його співмешканкою.

У період з 2013 -2014 років відповідач трохи цікавився сином, а потім перестав, оскільки у нього з`явилась інша жінка. З того часу він перестав виконувати свої батьківські обов`язки, забезпечити сина матеріально.

У 2014 році вона зверталась з позовною заявою про стягнення аліментів з відповідача, однак була змушена залишити заяву без розгляду, оскільки відповідач їй погрожував, і вона побоювалась за своє життя та сина.

З 13 січня 2016 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 червня 2016 року (справа №361/2162/16), з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання сина у розмірі частки його заробітку (доходу), починаючи з 13 квітня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

На підставі вказаного судового рішення було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1.

У зв`язку з несплатою відповідачем аліментів на утримання їх сина виник борг, який станом на грудень 2023 року становить 169 590,57 грн + 50 668,23 грн - штраф за злісне ухилення від сплати аліментів.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2020 року (справа №361/8655/19) з ОСОБА_2 на її користь стягнуто пеню за прострочення сплати аліментів в сумі 79 460, 97 грн.

Окрім того, відносно ОСОБА_2 відкрито кримінальне провадження №0002979, що внесене до ЄРДР 24.10.2019 за ч. 1 ст. 164 КК України (ухилення від сплати аліментів на утримання дітей). На даний час вказане кримінальне провадження знаходиться на розгляді Броварського міськрайонного суду (справа №361/3318/20).

Зазначала, що ОСОБА_2 фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по утриманню, вихованню та розвитку сина.

Посилаючись на вказані обставини просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2025 року позов задоволено. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_2 відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області 26 серпня 2008 року зроблено відповідний актовий запис № 808.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до неповнолітнього сина, матеріально його не утримує, життям, розвитком та вихованням сина не займається, жодних доказів на спростування заявлених позивачем вимог, ОСОБА_2 до суду не надав, як і не надав доказів на підтвердження факту позитивних змін в його ставленні до своїх батьківських обов`язків.

12.06.2025 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що після розірвання шлюбу позивачка стала чинити йому перешкоди у спілкуванні з сином. Вона забороняла йому зустрічатись з сином під різними приводами, унеможливлювала їх спілкування по телефону. Свої дії вона пояснювали тим, що в інтересах дитини буде краще, якщо дитина буде вважати свої батьком вітчима.

Вважає, що пояснення неповнолітнього сина ОСОБА_3 під час слухання справи в суді були надані ним під тиском позивачки.

Зазначає, що в рамках виконавчого провадження НОМЕР_1 працівниками Броварського ВДВС у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління юстиції (Київ) у нього був вилучений автомобіль марки «Хонда Аккорд» для його подальшої реалізації з метою погашення заборгованості по аліментам. Вартість вилученого автомобіля перевищує суму заборгованості по сплаті аліментів і неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

З 01.04.2025 він працює в ТОВ «Комкон», у зв`язку з чим відрахування аліментів в рамках виконавчого провадження НОМЕР_1 будуть здійснюватись бухгалтерією роботодавця у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Також вказує, що 17 квітня 2025 року він з`явився до Броварського міськрайонного суду на судове засідання, яке було призначене на 14.00 год. В цей час була оголошена повітряна тривога. Його клопотання про перенесення розгляду справи було залишене судом без задоволення.

28.07.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Скопич М. С. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вважає, що відповідач свідомо ухилявся від явки до суду, а тому судом прийнято правомірне рішення про розгляд справи у його відсутність та задоволення позову.

Відповідачем не надано доказів, що позивачка чинила йому перешкоди у спілкуванні з сином. Така позиція нічим не підтверджена і повністю заперечується позивачем.

Суд належним чином дослідив всі докази та зазначив, що доданими до матеріалів справи доказами підтверджено, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до неповнолітнього сина, матеріально його не утримує, життям, розвитком та вихованням сина не займається, жодних доказів на спростування заявлених позивачем вимог, ОСОБА_2 до суду не надав, як і не надав відзиву на позов чи належних доказів, на підтвердження факту позитивних змін в його ставленні до батьківських обов`язків.

В судовому засіданні ОСОБА_2 підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Скопич М. С. в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

20.10.2025 представник позивачки - адвокат Скопич М. С.звернулась до суду з заявою про розгляд справи без участі позивача та її представника. Вважає судове рішення законним та обґрунтованим, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 жовтня 2007 року.

В шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 січня 2014 року шлюб між сторонами розірвано.

З 13 січня 2016 року ОСОБА_1 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 червня 2016 року (справа № 361/2162/16-ц) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13 квітня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

На виконання вказаного судового рішення 04 липня 2016 року видано виконавчий лист.

Відповідно до складеного державним виконавцем розрахунку заборгованості, заборгованість ОСОБА_2 станом на грудень 2023 року складає 169 590, 57 грн + 50 668,23 грн (штраф за злісне ухилення від сплати аліментів понад 3 роки у розмірі 50 % від суми боргу) = 216 290, 80 грн (а.с. 15).

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2020 року (справа № 361/8655/19) стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 79 460, 97 грн.

31 січня 2022 року відносно ОСОБА_2 складено обвинувальний акт у кримінальному провадження № 0002979, за ознаками кримінального правопорушення проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2024 року (справа № 361/3318/20) ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Відповідно до характеристики від 08.01.2024 №03, виданої директором закладу дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу «Барвінок» Броварської міської ради Броварського району Київської області, ОСОБА_3 відвідував даний заклад з 2011 року по 2013 рік. Дитина завжди була охайна, чиста, доглянута. Вихованням дитини займалися батьки, також допомагали забирати з садочка бабуся і дідусь. Останній рік перебування в дитячому садку вихованням дитини займалася матір, ОСОБА_1 , яка щоденно приводила та забирала з садка, цікавилась розвитком і вихованням дитини, прислухалася до порад вихователів, вчасно сплачувала кошти за харчування. В старшій групі садочка батька дитини, ОСОБА_2 , бачили рідко (а.с. 21).

Відповідно до характеристики, виданої директором Броварського ліцею №2 ім. В. О. Сухомлинського, ОСОБА_5 навчався в даному закладі з 2014 по 2020 рік. Протягом навчання показав себе старанним та активним. Мати приділяла належну увагу вихованню сина, цікавилася шкільними справами. Батько жодного разу не цікавився справами сина, не відвідував батьківські збори (а.с. 22).

Відповідно до характеристики, виданої директором Требухівського ліцею, ОСОБА_5 навчається в даному ліцеї з 7 класу. Зарекомендував себе як дисциплінований учень. Має навчальні досягнення достатнього та середнього рівня. Біологічний батько ніколи до школи не приходив, сином не цікавився, участі у його вихованні не приймав (а.с. 23).

26.12.2013 в ЄРДР зареєстровано заяву про те, що 26.12.2013 ОСОБА_2 , перебуваючи за адресою: Київська область, Броварський район, поблизу смт Калинівка, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно наніс тілесні ушкодження своїй дружині ОСОБА_6

27.06.2017 в ЄРДР зареєстровано заяву про те, що 07.06.2017 ОСОБА_2 та його співмешканка ОСОБА_7 принижували честь та гідність, а також погрожували фізичною розправою ОСОБА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області від 16.04.2024 №414 надано до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Як вбачається зі змісту вказаного висновку, зі слів матері дитини протягом восьми років батько не бачив та не спілкувався з сином. Виконавча служба в рахунок аліментів реалізувала два автомобілі ОСОБА_2 та виплатила їй близько 92 тисячі грн. Мати також зазначила, що її син донедавна нічого не знав про свого біологічного батька. Однак після судового засідання, яке відбулось у січні 2024 року, вона дала ОСОБА_2 мобільний номер сина. Батько написав йому у мобільному додатку "Viber". Розповіла, що ОСОБА_2 запропонував сину свою допомогу з виїздом за межі України на навчання.

06 березня 2024 року спеціалістом Служби та фахівцем із соціальної роботи центру соціальних служб Броварської міської ради Броварського району Київської області було проведено обстеження умов проживання ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 . Встановлено, що за цією адресою проживають та зареєстровані: ОСОБА_4 - чоловік заявниці, власник квартири; ОСОБА_1 - заявниця, матір дітей; ОСОБА_3 - син заявниці від попереднього шлюбу. Учень 10Б Требухівського ліцею Броварської міської ради; ОСОБА_9 - донька заявниці від даного шлюбу.

01 березня 2024 року спеціалістом Служби було проведено бесіду з ОСОБА_2 , у ході якої останній повідомив, що в стосунки в родині були хороші, доки дружина ОСОБА_6 не пішла працювати до міста Києва. В сім`ї все частіше виникали конфлікти та були ревнощі з його боку, тому вирішили пожити окремо, але згодом зійшлися. Так відбувалося декілька разів протягом певного періоду. В 2013 році офіційно розлучилися і почали проживати окремо. Дружина не перешкоджала йому у спілкуванні з сином, він приходив до дитини з ночівлею, поки вона не вийшла заміж удруге. Він та його батьки надавали хлопчику кошти, однак не в рахунок аліментів, але дружина все одно звернулась до суду про стягнення з нього аліментів. Він запитував у сина, що саме купується за кошти, які він йому дає, на що син відповідач: " віддаю матері, бо треба купувати цеглу на будівництво". Тому з того часу він перестав давати кошти сину, а матір почала перешкоджати їм у спілкуванні. Як зазначив ОСОБА_2 , він часто передавав сину канцелярське приладдя, бо мав свій магазин канцтоварів на ринку. Повідомив, що останній раз бачив сина у 2018 році, коли він із матір`ю прогулювався вулицею. З того часу вони не бачилися і не спілкувалися. В січні 2024 року, після засідання суду попросив у колишньої дружини мобільний номер телефону сина, вони тричі спілкувалися по телефону, проте коли він вчетверте зателефонував - син не відповів. Тому наразі він ОСОБА_10 не телефонує та не сплачує аліменти, хоча знає, що має значний борг. Повідомив, що заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно сина ОСОБА_10 .

04 березня 2024 року спеціалістом Служби було проведено бесіду з неповнолітнім ОСОБА_11 . У ході бесіди хлопець повідомив, що він проживає разом з матір`ю, батьком ( так називає вітчима) та сестрою ОСОБА_12 , якій допомагає з уроками. На запитання спеціаліста про біологічного батька відповів, що не пам`ятає його та не бачив близько семи років. Розповів, що біологічний батько з`явився в його житті нещодавно, в січні цього року, він написав йому у "Viber". Зазначив, що батько пропонував допомогти йому виїхати за межі України як дитині з неблагополучної сім`ї. Також батько "відправляв на війну і пропонував іти навчатися збирати дрони. Казав, це краще, ніж сидіти ви окопах". На запитання спеціалістів чи хотів би зустрітися з біологічним батьком ОСОБА_10 відповів: " На зустріч пішов би, але тільки з мамою". Спеціаліст поцікавився думкою хлопця щодо позбавлення його батька батьківських прав, на що він відповів: " Я хочу, щоб батька позбавили батьківських прав".

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Водночас не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі De Geouffre de la Pradelle v. France від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У статті 18 цієї Конвенції визначено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі, шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Розглядаючи справу, суд першої інстанції вказував на існування передбачених пунктом 2 частини першої статті 164 СК України підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Наведене обґрунтовував тим, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до неповнолітнього сина, матеріально його не утримує, життям, розвитком та вихованням сина не займається, жодних доказів на спростування заявлених позивачем вимог суду не надав.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої вказаної статті СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Отже, вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, суд передусім повинен дати оцінку дотриманню якнайкращих інтересів дитини, що передбачає пошук і знаходження балансу між усіма елементами, які потрібні для ухвалення справедливого судового рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати виключно після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції не з`ясував, які докази свідчать про умисне ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини і, як наслідок, вказують на необхідність застосувати до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав. З`ясування цих обставин має істотне значення для правильного вирішення справи.

Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23).

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Аналіз вищевказаних норм законодавства свідчить про те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька, так і для дитини, тому воно допускається лише в тому випадку, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

З наявних матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що відповідач тривалий час не бере участі у вихованні сина, не забезпечує його підготовку до самостійного життя, з ним не спілкується.

Разом з тим, як вбачається з пояснень позивачки на засіданні комісії органу опіки та піклування Броварської міської ради, батько ОСОБА_10 протягом дев`яти років взагалі не цікавився життям сина та не сплачував кошти на його утримання. Зазначила, що спочатку, після розлучення, не заперечувала проти його спілкування з сином, однак пізніше стала чинити перешкоди , оскільки він брав дитину на вихідні й залишав її н а своїх батьків. Наразі в матері є інший чоловік, який повністю матеріально забезпечує сім`ю та займається вихованням ОСОБА_10 , Ю а також має намір всиновити хлопчика та надати йому своє прізвище.

Враховуючи вказану обставину, бажання відповідача брати участь у спілкуванні з сином, його працевлаштування на роботу з метою вчасної сплати аліментів, заперечення останнього щодо позбавлення його батьківських прав, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що відповідача доцільно позбавити батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною. Судом не враховано, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Колегія суддів вважає, що ухилення від виховання сина протягом тривалого часу стало наслідком неналежного усвідомлення батьком потреби дитини у батьківському захисті та піклуванні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав є необґрунтованим, оскільки останній не містить мотивів, з яких орган опіки та піклування прийшов до висновку, що вказана дія буде відповідати інтересам дитини.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

З урахуванням характеру поведінки батька щодо його участі у вихованні та спілкуванні з сином, колегія суддів вважає за необхідне попередити його про необхідність змінити ставлення до виховання сина, зокрема приймати реальну та активну участь саме у вихованні дитини.

При цьому відмова у задоволенні даного позову не позбавляє права позивача звернутися до суду з аналогічним позовом у майбутньому, якщо відповідач не змінить свого ставлення до виконання батьківських обов`язків без поважних причин.

Колегія суддів також погоджується з доводами апеляційної скарги про допущення судом першої інстанції норм процесуального права щодо розгляду справи, призначеної на 17.04.2025 о 14:00 год., під час повітряної тривоги, яка 17 квітня 2025 року тривала з 13:42 год до 14:04 год.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції не повно з`ясував обставини справи, не повністю врахував характер спірних правовідносин, а тому ухвалене у справі рішення в частині задоволення позову про позбавлення батьківських прав підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків по відношенню до сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків колегія суддів вважає необхідним покласти на орган опіки та піклування Броварської міської ради Броварського району Київської області.

Керуючись ст. 353, 367, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2025 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність зміни свого ставлення до виконання батьківських обов`язків по відношенню до сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28.11.2025.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук