Справа №295/9848/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2025 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді - Зосименка О.М.,

при секретарі - Хінцинській В.Б.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - Ткаченко В.М.,

представник третьої особи - Адаменко Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Дідківського Андрія Савелійовича до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору дарування,

установив:

Приватний виконавець виконавчого округу Житомирської області Дідківський Андрій Савелійович звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа АТ КБ «Приватбанк» в якому просив суд визнати недійсним договір дарування від 03.11.20218 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за умовами якого остання отримала в дар квартиру АДРЕСА_1 ,, та який був посвідчений приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Ковалевським А.В. зареєстрований в реєстрі за №9660.

В обгрунтування позову позивач вказав, що 07.07.02025 приватним виконавцем виконавчого округу Житомирської області Дідківським Андрієм Савелійовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження номер за АСВП 78539028 з примусового виконання виконавчого листа № 295/12431/19 виданого 14.04.2020 Богунським районним судом м.Житомира про стягнення з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 05.10.2011 року, а саме заборгованість за тілом кредиту в розмірі 41 111,59 грн. судові витрати по сплаті судового збору в сумі 774,14 грн, та 07.07.2025 р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за №АСВП 78538873 з примусового виконання наказу № 906/538/19 виданого 30.09.2019 Господарським судом Житомирської області про стягнення з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» ( 01001,, ) 137 500,00 грн. заборгованості за кредитом, 2 062,50 грн судового збору. Під час проведення виконавчих дій встановлено відсутність майна та коштів для виконання судового рішення, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження номер за АСВП 78539028, номер за АСВП 78538873. Одночасно постановою приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Дідківського Андрія Савелійовича від 07.07.2025 р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа виданого 14.04.2020 Богунським районним судом м. Житомира про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 05.10.2011 року, а саме заборгованість за тілом кредиту в розмірі 41 111,59 грн.

Однак відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно боржник був власником квартира АДРЕСА_1 , та 03.11.2018 р. між відповідачами укладено договір дарування квартири, за адресою: АДРЕСА_2 , який має ознаки фраудаторного правочину, тому має бути визнаний недійсним.

У відзиві на позов ОСОБА_3 заперечила щодо заявлених вимог, зазначивши, договір було укладено ще у 2018 році, а виконавче провадження відкрито лише у липні 2025 року.

Третя особа АТ КБ «Приватбанк» просила позов задовольнити.

У судовому засіданні позивач позов підтримав, відповідач пояснив, що подарував матері квартиру, оскільки раніше вона йому подарувала, та виявила бажання повернути її, та проти позову повністю заперечив. Представник банку вказав, що спірний правочин вчинено під час наявності у відповідача значної кредиторської заборгованості. Заслухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 03.11.2018 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, за умовами якого остання отримала в дар квартиру АДРЕСА_1 , що не заперечувалося сторонами у справі та підтверджується договором дарування (а.с.6).

Як вбачається із заяви АТ КБ «Приватбанк» від 07.07.2025 року про примусове виконання рішення, банк звернувся із заявою до приватного виконавця про прийняття до виконання наказу №906/538/19, виданий 30.09.2019 року Господарським судом Житомирської області про стягнення із ОСОБА_2 , 1ПН на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 137 500,00 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Дідківського Андрія Савелійовича від 07.07.2025 про відкриття виконавчого провадження у ВП № 78538873 відкрито виконавче провадження з виконання наказу №906/538/19, виданий 30.09.2019 року Господарським судом Житомирської області про стягнення із ОСОБА_2 , 1ПН на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 137 500,00 грн. (а.с. 13).

Одночасно постановою приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Дідківського Андрія Савелійовича від 07.07.2025 р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 78539028 з виконання виконавчого листа виданого 14.04.2020 Богунським районним судом м. Житомира про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 05.10.2011 року, а саме заборгованість за тілом кредиту в розмірі 41 111,59 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу(ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 року в справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 року в справі №910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, а й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно сталося.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах.

В українському законодавстві такі правочини регулюються тільки в певних сферах, зокрема у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 2 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Велика Палата Верховного Суду, кваліфікуючи правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам, як фраудаторні правочини, зробила такий правовий висновок.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч.ч. 2,3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили.

Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року в справі № 369/11268/16-ц).

У постанові від 06.10.2022 року в справі № 904/624/19 Верховний Суд звернув увагу на те, що формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема,але не виключно, такими критеріями можуть бути:

- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі; - контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); - щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Для застосування конструкції фраудаторного правочину необов`язково щоб існувало судове рішення, а необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу чи зменшення обсягу майна боржника (Правова позиція викладена у постанові ВС від 13 березня 2025 року у справі № 159/5846/23)

Отже, встановивши, що відчуження квартири здійснено відповідачем 03.11.2018 р. за наявності кредитної заборгованості, (про що повідомлено відповідачем у судовому засіданні), шляхом безоплатної передачі в дар матері, правочин здійснено у підозрілий період на шкоду кредитору для уникнення задоволення кредитних вимог та відповідачем не надано жодних доказів про відсутність прострочення за сплатою кредиту у період безоплатного відчуження квартири на користь матері, та зважаючи на строки розгляду справи щодо стягнення з відповідача на користь банку кредитної заборгованості та що рішення господарського суду набрало законної сили 24.09.2019 року, суд дійшов висновку, що оспорюваний правочин дарування має ознаки фраудаторного правочину, а саме: відчуження вчинено у підозрілий період на шкоду кредитору для уникнення задоволення кредитних вимог та відповідачем не надано жодних доказів про відсутність прострочення за сплатою кредиту у період безоплатного відчуження квартири; майно відчужене на користь пов`язаної особи (матері), майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (дарування), та при укладенні спірного договору воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно на шкоду кредитору, вимоги якого можуть бути задоволені за рахунок майна боржника, суд дійшов висновку, що на підставі статті 234 ЦК України, позов підлягає до задоволення в частині вимог щодо визнання недійсним договору дарування від 03.11.2018 р. укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Ковалевським А.В., зареєстрований в реєстрі за №9660.

Крім того, суд не приймає доводи відповідача, що права позивача спірним правочином не порушено оскільки він не є стороною договору та про пропущення позивачем строку позовної давності при зверненні з даним позовом до суду з наступних підстав.

Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України.

Як наслідок, може бути визнаний недійсним договір, спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша підстава, наприклад, передбачена статтею 228 ЦК України.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц та у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 317/3272/16-ц, від 07.10.2020 у справі № 755/17944/18, від 24.02.2021 у справі № 757/33392/16, від 14.12.2022 у справі № 372/437/20 та від 16.10.2024 у справі № 911/3706/23.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Верховний Суд вже сформував усталену судову практику про можливість оскарження такого (фраудаторного) правочину особою (не стороною правочину, постанова ВС від 18.02.2025 року у cправі № 916/5751/23).

У даній справі приватний виконавець у відповідності до п.3 ч.3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» вчиняє дії з розшуку майна боржника в інтересах стягувача АТ КБ «Приватбанк».

Крім того, Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач як приватний виконавець в інтересах стягувача вчиняє дії з моменту відкриття виконавчого провадження, які відкрито 07.07.2025 року, та про існування фраудаторного правочину позивачу стало відомо в процесі розшуку майна боржника після відкриття виконавчих проваджень у липні 2025 року, а позов подано 21.07.2025, суд дійшов висновку, що позов подано позивачем в межах строку позовної давності, тому відсутні підстави для відмови у позові з підстав заяви відповідача про застосування строку позовної давності.

Також із відповідачів підлягає стягненню судовий збір на користь позивача, що відповідає правилам розподілу судових втрат, визначеним ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 3, 13, 203, 215, 526, 717, 1046 1049, 1302 ЦК України, ст. ст. 12, 76-81, 141, 259, 263-268, 354 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 03.11.2018 р. укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Ковалевським А.В., зареєстрований в реєстрі за №9660.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Дідківського Андрія Савелійовича витрати по сплаті судового збору в сумі 1 211,20 грн.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде виготовлено 27.11.2025 року.

Суддя О.М. Зосименко