Номер провадження 2-з/754/137/25
У Х В А Л А

Іменем України

26 листопада 2025 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого-судді Скрипки О.І.

при секретарі Моторенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Деснянського районного суду м.Києва знаходиться вищевказана цивільна справа.

25.11.2025 року до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову, в якому він просить вжити заходів забезпечення позову шляхом тимчасового обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань за судовим рішенням у даній справі. Свою заяву представник позивача мотивує тим, що сума боргу є значною, відповідач ОСОБА_3 свої зобов`язання з приводу повернення грошових коштів не виконує. При цьому, відповідач ОСОБА_3 отримував позику під час перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 , а згідно п.3.1 договору позики, сума позики була передана відповідачу ОСОБА_3 виключно для цілей заснування, організації та розвитку дружиною ОСОБА_4 підприємницької діяльності в Об`єднаних Арабських Еміратах у м.Дубай, а також оформлення всіх необхідних документів для постійного проживання в ОАЕ безпосередньо позичальника та членів його родини (дружини ОСОБА_4 , сина ОСОБА_5 ).

Як зазначає представник позивача, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають посвідки на постійне проживання в ОАЕ, що свідчить про їхні стійкі соціальні та економічні зв`язки з іншою юрисдикцією та створює реальний ризик їхнього вибуття з України та ухилення виконання боргових зобов`язань та судового рішення у разі задоволення позову. Відповідачі неодноразово виїздили за межі України, перебували за кордоном, зокрема в ОАЕ, тривалий час, що, на думку представника позивача, підтверджує їх спроможність і намір залишати території України і надалі. Наразі відповідачі знаходяться в Україні і позивачу достеменно відомо про те, що найближчим часом вони мають наміри знову виїхати за межі України.

Посилаючись на викладене, представник позивача вважає, що існують об`єктивні підстави вважати, що відповідачі можуть виїхати за межі України з метою уникнення виконання майбутнього рішення суду, що унеможливить його виконання у примусовому порядку, в зв`язку із чим представник позивача просить задовольнити дану заяву.

Заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті (ч.1 ст.153 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 153 ЦПК України, суд не повідомляв учасників справи про надходження заяви про забезпечення позову.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 18.11.2025 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 17.01.2022 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір позики грошових коштів, за умовами якого відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 350 000,00 доларів США із зобов`язанням повернути їх до 17.01.2025 року. Вказаний договір укладено відповідачем ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 . Згідно п.3.1 договору позики, сума позики була передана відповідачу ОСОБА_3 виключно для цілей заснування, організації та розвитку дружиною ОСОБА_4 підприємницької діяльності в Об`єднаних Арабських Еміратах у м.Дубай, а також оформлення всіх необхідних документів для постійного проживання в ОАЕ безпосередньо позичальника та членів його родини (дружини ОСОБА_4 , сина ОСОБА_5 ).

Як зазначає позивач, відповідач ОСОБА_3 свої зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув, вимоги про повернення грошових коштів від 24.01.2025 року відповідачами залишено без реагування.

Посилаючись на викладене, а також на те, що договір позики укладений відповідачем ОСОБА_3 в інтересах сім`ї, позивач просив стягнути з відповідачів, солідарно, борг за договором позики від 17.01.2022 року в розмірі 350 000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14.11.2025 року становить 14 722 435,00 грн.

Згідно ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

За правовим висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу (постанова Верховного Суду від 08.10.2018 р. у справі № 913/257/18).

Цивільний процесуальний кодекс України не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Суд не вправі надавати оцінку доказам, що подані стороною по справі, під час вирішення питання щодо забезпечення позову.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України визначені статтею 6 вищевказаного закону, положеннями якої визначено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли:

1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону;

3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень;

4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання;

5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів;

9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду;

10) він є керівником юридичної особи або постійного представництва нерезидента (згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру, наданими відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань"), що не виконує встановленого Податковим кодексом України податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу в сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, - до погашення суми такого податкового боргу, у зв`язку з яким таке обмеження встановлюється.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд також враховує практику Європейського суду, зокрема справу, які стосується обмеження у праві на виїзд за межі країни, застосованого за рішенням суду внаслідок непогашення заборгованості, зокрема, рішення у справі «Стецов проти України», заява 5170/15, яким констатовано, що стаття 2 Протоколу № 4 до Конвенції гарантує кожній особі право на вільне пересування в межах території, на якій вона перебуває, а також право залишати її і, таким чином, їхати в країну за власним вибором за умови, що особі дозволено в`їжджати на її територію. Це означає, що дії, які можуть становити втручання або обмежувати здійснення цього права, відповідають вимогам статті 2 Протоколу №4 до Конвенції тільки у випадку, коли вони передбачені законом, переслідують одну із законних цілей, згаданих у третьому пункті статті, і можуть вважатися «необхідними у демократичному суспільстві» для досягнення зазначених цілей.

Суд зазначає, що аналіз наведених вище норм вказує на те, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України, застосувати заборону виїзду за межі України як спосіб забезпечення позову.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц, провадження № 61-47217св18, від 12 лютого 2020 року у справі № 288/162/19, провадження № 61-11750св19, від 08 березня 2023 року у справі № 263/989/21, провадження № 61-16075св21.

Отже, обраний ОСОБА_1 спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду відповідачу за межі України не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Отже, застосування такого заходу забезпечення позову як тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом лише як захід забезпечення виконання судового рішення в порядку ст. 441 ЦПК України. Застосування такого обмеження на час, період розгляду цивільної справи не відповідає вимогам закону.

Також, згідно статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заявник у заяві про забезпечення позову, вказує на те, що відповідачі мають посвідки на постійне місце проживання в ОАЕ, а також позивачу достеменно відомо, що відповідачі мають намір найближчим часом виїхати за межі України, а отже існують ризики, що відповідачі можуть залишити територію України та ухилитись від виконання рішення суду.

При цьому, у поданій заяві відсутні посилання на відповідні докази чи обґрунтування, яким чином невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

З поданої заяви про забезпечення позову вбачається, що дана заява ґрунтується лише на припущеннях позивача, що невжиття відповідних заходів, а саме заборони відповідачу у праві виїзду за межі державного кордону України, в подальшому може унеможливити захист прав позивача, його свобод та інтересів.

Отже, у заяві про забезпечення позову, заявник не обґрунтував з посиланнями на докази, що невжиття заходів забезпечення позову, шляхом заборони відповідачу у праві виїзду за межі державного кордону України, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відтак, враховуючи обраний спосіб забезпечення позову, зміст позовних вимог, у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 149, 153, 260 ЦПК України, суд , -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 26 листопада 2025 року.

Суддя: