Дата документу 05.11.2025 Справа № 752/9926/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 752/9926/24 Головуючий у 1-й інстанції: Бредіхін Ю.Ю.
Провадження № 22-ц/807/1636/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вишнякової Ірини Олександрівни на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» до ОСОБА_1 про стягнення суми,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року представник Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми.

В обґрунтування позовних вимогпредставник позивача зазначала, що рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 14.02.2022 року у справі №316/1563/20 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС», зокрема, щодо стягнення заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22.04.2020 по 14.02.2022 у розмірі 858 150,80 грн.

Відповідно до ст. 430 ЦПК України та на виконання вказаного рішення відповідачем було видано наказ, яким ОСОБА_1 був поновлений на посаді, йому була нарахована сума середнього заробітку за лютий 2022 року в розмірі 38 749,12 грн., з неї утриманий ПДФО в розмірі 6 974,84 грн. та військовий збір в сумі 581,24 грн., і виплачена сума середнього заробітку в розмірі заробітної плати за один місяць в сумі 31 193,24 грн.

Рішення суду набрало законної сили, виданий виконавчий лист.

16.05.2023 року відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження №71815086 з примусового виконання виконавчого листа №316/1563/20 від 08.05.2023 про стягнення з ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС» на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 858 150,08 грн.

Відповідно до довідки бухгалтерії ВП «Запорізька АЕС», з нарахованої згідно з рішенням суду суми 858 150,08 грн утриманню та перерахуванню до бюджету підлягає сума 167 339,41 грн. Отже, ОСОБА_1 мав отримати середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.04.2020 по 14.02.2022 в розмірі 690 811,39 грн.

21.09.2023 представник ВП «Запорізька АЕС» звернувся до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з заявою про закінчення виконавчого провадження.

03.10.2023 заступником начальника Відділу Зюбрицьким А.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №71815086 в зв`язку з повним фактичним виконанням та врахуванням сплачених боржником 38 749,12 грн до відкриття виконавчого провадження.

Після отримання відокремленим підрозділом «Запорізька АЕС» запитуваних від Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусової виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) копій розрахунків щодо розподілу коштів, стягнутих в примусовому порядку за вказаним виконавчим провадженням та відповідних платіжних інструкцій щодо перерахування коштів було встановлено, що сума, стягнута з відокремленого підрозділу «Запорізька АЕС» та перерахована ОСОБА_1 , склала 826 741,39 грн.

Однак, згідно з даними бухгалтерського обліку ВП «Запорізька АЕС», після утримання податків та зборів, які підлягають обов`язковому відрахуванню, а також виплати у лютому 2022 року частини середнього заробітку за час вимушеного прогулу, сума, яка підлягала перерахуванню Момоту В.В., складає 659 618,35 грн.

Тобто, сума, надмірно перерахована ОСОБА_1 , склала 167 123,04 грн.

27.11.2024 ВП «Запорізька АЕС» звернувся до Відділу примусового виконання рішень з клопотанням № 21-7024/28-вих про повернення ВП ЗАЕС надмірно стягнутих на користь ОСОБА_1 коштів. Листом N 61287-6-261 від 22.11.2023 була надана відповідь з пропозицією звернутись безпосередньо до стягувача ОСОБА_1 .

З 11.01.2024 філія «Відокремлений підрозділ «Запорізька AEC» AT «НАЕК «Енергоатом» є правонаступником Відокремленого підрозділу «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом».

Листом 21-1537/28-вих від 26.02.2024 позивач звернувся до відповідача повернути на рахунок AT «НАЕК «Енергоатом» в особі філії ВП «Запорізька АЕС» безпідставно отримані кошти в розмірі 167 123,04 грн. Відповідь на вимогу не отримана.

Посилаючись на зазначені обставини, представник Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» просила суд стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуте майно у вигляді грошових коштів у розмірі 167 123,04 грн. та судовий збір.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2025 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2025 року позов Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» до ОСОБА_1 про стягнення суми задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 167 123 гривні 04 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» судовий збір у розмірі 2 506 гривень 85 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Вишнякова І.О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Мотивуючи апеляційну скаргу, звертає увагу на відсутність факту безпідставного отримання позивачем грошових коштів, адже позивачеві були перераховані кошти під час виконання виконавчого листа № 316/1563/20, виданого 08.05.2023 року на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя про стягнення з позивача на користь відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 858 150,80 грн.

Зауважує, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.

Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи.

З огляду на вказане, сума середнього заробітку не підлягає поверненню згідно приписів ч. 1 ст. 1215 ЦК України, аналіз якої свідчить про те, що законодавцем передбачені два винятки коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи підлягає поверненню: якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; у разі недобросовісності набувача такої виплати.

При цьому, правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Зважаючи на те, що грошові кошти у розмірі 167 123,04 грн було перераховано відповідачу в порядку виконання виконавчого листа, тобто не безпідставно, відсутні підстави для стягнення з відповідача заявленої суми, як безпідставно набутої.

Як сам визнає позивач, стягнення всієї суми за виконавчим документом відбулось за відсутності належної комунікації між останнім та виконавчою службою, що підтверджує відсутність вини з боку відповідача та його недобросовісності під час отримання коштів.

Крім того, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності певних умов, однією з яких є набуття або збереження за рахунок іншої особи.

Проте, до позовної заяви не було надано належного доказу на підтвердження факту утримання та перерахування позивачем до бюджету обов`язкових податків та зборів в загальному розмірі 167 123,04 грн. Довідка головного бухгалтера АТ «НАЕК «Енергоатом» не є первинним фінансовим документом на підтвердження здійснення банківської операції, відтак не є належним, допустимим та достовірним доказом відповідної обставини. Звідси випливає, що якщо перераховані кошти є зобов`язанням позивача перед державою, то виникає питання чому 167 123,04 грн мають бути стягнуті на користь позивача, а не перераховані відповідачем самостійно на відповідний розрахунковий рахунок органів державної податкової служби.

Відтак, за відсутності доказів утримання та перерахування позивачем спірної грошової суми, як мінімум, неможливо дійти обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для їх стягнення з відповідача.

Таким чином, вважає, що жодних доказів про набуття відповідачем спірних кошів недобросовісно або у результаті рахункової помилки, або за рахунок позивача матеріали справи не містять.

Від представника Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» Димової О.І. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Вишнякової І.О. надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, у якій вона просить задовольнити апеляційну скаргу.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не здійснювалась добровільна виплата, адже стягнення оспорюваної суми здійснено примусово органами виконавчої служби в межах відповідного виконавчого провадження, а самі грошові кошти, отримані відповідачем не є заробітною платою чи її складовою у розумінні трудового законодавства, а є сумою обов`язкових платежів, які утримуються із заробітної плати, відповідно до вимог чинного законодавства, і у будь-якому випадку не могли бути отримані саме відповідачем, відтак суд відхилив доводи відповідача щодо застосування приписів ст. 1215 ЦК України.

Проте, погодитися з такими висновками суду в повній мірі не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини першої, п`ятої, шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме, такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, а сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 14.02.2022 року у справі №316/1563/20 було задоволено позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» про визнання незаконним наказу №125-з від 21.04.2020 року, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Визнано незаконним наказ генерального директора ВП «ЗАЕС» №125-з від 21.04.2020 «Про звільнення з роботи у зв`язку зі скороченням штату ОСОБА_1 »

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника аналітично-правового відділу юридичного управління Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

Стягнуто з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.04.2020 по 14.02.2022 (включно) в загальній сумі 858 150 гривень 80 копійок, утримавши з неї усі необхідні податки та збори.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині: поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника аналітично-правового відділу юридичного управління Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», а також стягнення з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше ніж в розмірі заробітної плати за один місяць.

Рішення суду набрало законної сили, виданий виконавчий лист.

16.05.2023 року відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження №71815086 з примусового виконання виконавчого листа №316/1563/20 від 08.05.2023 про стягнення з ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22.04.2020 по 14.02.2022 (включно) в загальній сумі 858 150 гривень 80 копійок, утримавши з неї усі необхідні податки та збори (т. 1, а.с. 12-13).

03.10.2023 заступником начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Зюбрицьким А.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №71815086 в зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, враховуючи сплачені боржником на користь стягувача 38 749,12 грн до відкриття виконавчого провадження (т. 1, а.с. 16-17).

Відповідно довідки головного бухгалтера Філії Відокремлений підрозділ «Запорізька АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом» № 289 від 02.04.2024, згідно з рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області по справі №316/1563/20 від 14.02.2022 року ОСОБА_1 нарахована середня заробітна плата за час вимушеного прогулу в розмірі 858 150,80 грн., з якої підлягають утриманню та перерахуванню до бюджету податки в розмірі 167 339,41 грн.

У лютому 2022 року на виконання рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 14.02.2022 року по справі №316/1563/20 ОСОБА_2 нарахована сума середнього заробітку в розмірі заробітної плату за один місяць, а саме, 38 749,12 грн. Утримані та перераховані до бюджету обов`язкові податки та збори, а саме ПДФО в розмірі 6 974,80 грн. та військовий збір в розмірі 581,24 грн.

У вересні 2023 року на виконання рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 14.02.2022 року по справі №316/1563/20 ОСОБА_2 нарахована сума середнього заробітку в розмірі заробітної плату в сумі 819 401,68 грн. Утримані та перераховані до бюджету обов`язкові податки та збори, а саме ПДФО в розмірі 147 492,30 грн. та військовий збір в розмірі 12 291,03 грн. (т. 1, а.с. 49).

Представник позивача вказує, що сума, стягнута з відокремленого підрозділу «Запорізька АЕС» в примусовому порядку за вищевказаним виконавчим провадження, склала 826 741,39 грн.

Згідно наданих суду копій платіжних інструкцій, Південним МРУ МЮ (м. Одеса) перераховано ОСОБА_1 згідно в/л №316/1563/20 від 08.05.2023 (т. 1, а.с. 61-64):

12.06.2023 року 201,40 грн.

12.06.2023 року 4 667,13 грн.

11.07.2023 року 33 115,58 грн.

17.07.2023 року 137 475,20 грн.

21.07.2023 року 86 966,46 грн.

25.07.2023 року 27 046,39 грн.

11.08.2023 року 518 450,89 грн.

А всього 807 953,05 грн.

З листа заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 22.11.2023 року вбачається, що за період з 16.05.2023 року до 26.09.2023 року державним виконавцем було стягнуто та перераховано коштів на користь ОСОБА_1 в сумі 826 741,39 грн. (останній платіж здійснено 29.08.2023) та до державного бюджету в якості виконавчого збору в сумі 82 674,13 грн. (т. 1, а.с. 33-34).

В матеріалах справи міститься вимога позивача від 26.02.2024 року до ОСОБА_1 про повернення безпідставно отриманих коштів в розмірі 167 123,04 грн. протягом 7 днів з моменту отримання цієї вимоги (т. 1, а.с. 14-15).

Доказів направлення вказаної вимоги ОСОБА_1 , отримання її відповідачем матеріали справи не містять.

Згідно з листами Головного управління ДПС у Запорізькій області ДПС України від 05.05.2025 року та від 16.05.2025 року ОСОБА_1 податкову декларацію про майновий стан і доходи за звітні періоди з 2022 року по теперішній час до контролюючого органу не подавав (т. 2, а.с. 24, 26).

Так, спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу повернення коштів у розмірі 167 123,04 грн., які, на думку позивача, є безпідставно набутими відповідачем.

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникнули між сторонам, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути безпідставно набуте майно в натурі.

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні не мас правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондиційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20), від 26 січня 2022 року у справі № 522/4958/16-ц (провадження № 61-10124 св 21), від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22) та від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22 (провадження № 61-18405св23).

Так, судом у цій справі встановлено, що ОСОБА_1 набув у власність майно позивача, а саме грошові кошти на суму 167 123,04 грн. Підставою для такого набуття було рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2025 року, яке набуло законної сили, і в частині, що стосується поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі заробітної плати за один місяць було звернуто до негайного виконання.

Позивач обґрунтовує вимоги щодо стягнення безпідставно отриманих коштів положеннями ст. 1212 ЦК України.

Як зазначалося вище, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: 1) набуття або збереження майна; 2) набуття або збереження за рахунок іншої особи; 3) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Крім того, як зазначалося вище, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Аналіз наведеної норми права свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Зважаючи на те, що грошові кошти перераховано ОСОБА_1 в порядку виконання виконавчого листа №316/1563/20, виданого 08.05.2023 року на підставі рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 14.02.2022 року про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в загальній сумі 858 150 гривень 80 копійок, утримавши з неї усі необхідні податки та збори, тобто не безпідставно та за відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття їх відповідачем, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заявленої суми, як безпідставно набутої.

Враховуючи викладене, доводи та вимоги апеляційної скарги знайшли своє підтвердження і підлягають задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Щодо судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПКУкраїни).

Згідно з п.п. б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Позивачем у даній справі при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 2 506,85 грн. (т. 1, а.с. 53).

При поданні апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір в розмірі 3 008,22 грн. (т. 2, а.с. 80).

За вказаних обставин, з огляду на положення п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з позивача на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню в рахунок відшкодування судового збору за поданні апеляційної скарги 3 008,22 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вишнякової Ірини Олександрівни задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2025 року у цій справі скасувати та ухвалити постанову наступного змісту.

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» до ОСОБА_1 про стягнення суми відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 3 008 (три тисячі вісім) грн. 22 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков