Справа № 953/2057/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

судді Єфіменко Н.В.

за участі секретаря Лущан В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Височанської селищної ради, про визначення місця проживання дитини,

встановив:

18 березня 2024 року ОСОБА_1 (далі: позивач) звернувся до ОСОБА_2 (далі: відповідач), треті особи - Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради (далі: третя особа-1), Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради (далі: третя особа-2), Служба у справах дітей та сім`ї Височанської селищної ради (далі: третя особа-2) з позовом про визначення місця проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ним за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовної вимоги позивач посилався на перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, народження ІНФОРМАЦІЯ_1 сина ОСОБА_4 . У 2018 році відповідач взяла сина і поїхала за кордон до Португалії та повідомила, що до України більше не повернеться. 27.08.2019 заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова шлюб між ними розірваний. У 2023 році відповідач привезла сина до України та повідомила, що в неї не має можливості виховувати дитину, займатись духовним і фізичним розвитком сина. Повідомила, що бажає влаштувати своє особисте життя, умови проживання відсутні. На сьогоднішній день він разом з сином проживає однією сім`єю у буд. АДРЕСА_1 . Будинок двох поверховий, великий, просторий, обладнаний всім необхідним для проживання та розвитку дитини: окрема кімната, окреме спільне спальне місце, місце для навчання, шафа, сезонний, іграшки, телевізор, різні пристосування для навчання та відпочинку. Повідомив, що він дуже любить свою дитину, займається її розвитком сина, не вживає спиртні напої. У той час, відповідач повернулась до Португалії та не приймає участі у вихованні та розвитку дитини, не переймається її фізичним та моральним станом. Він не коли не перешкоджав та не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню матері з дитиною, якщо в неї буде таке бажання. Вважає, що такі порушують положення ч.2 ст.150 СК України.

До судового засідання учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились. Позивач та представник третьої особи-3 розгляд справи просили здійснювати за своєї відсутності. Відповідач, треті особи 1 та 2 причину неявки не сповістили.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Підстави передбачені ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи судом не встановлені.

Частино 3 ст.131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Згідно з ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як вбачається з положень п.7 ч.2 ст.129 Конституції України, однією з основних конституційних засад судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Розгляд справи протягом розумного строку гарантовано і ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, стосовно яких наявні відомості повідомлення про явку в суд, не є порушенням ст.129 Конституції України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини:

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 27.08.2019 заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова розірваний.

Від сумісного проживання сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Позивач і спільна дитини сторін - ОСОБА_5 є ВПО та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , законним представником зазначений позивач, зі слів позивача мати малолітньої дитини за вказаною адресою не проживає, що підтверджено довідками №6324-, №6324- від 05.12.2023, актом Височанської селищної ради від 04.12.2023.

З акту обстеження умов проживання ССДВСР, вбачається, що позивачем за адресою: АДРЕСА_1 створені усі належні умови для виховання ОСОБА_3

12.12.2023 рішенням Виконавчого комітету Височанської селищної ради Харківського району Харківської області від 12.12.2023 місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , 19.04.2017, визначене разом з батьком - ОСОБА_1 , ОСОБА_1 визнаний таким, що набув статус одинокого батька, відповідальність за життя та здоров`я ОСОБА_3 покладена на ОСОБА_1 до досягнення дитиною повноліття.

З довідки Виконавчого комітету Височанської селищної ради Харківського району Харківської області №393 від 11.03.2024 вбачається, що малолітня дитина ОСОБА_3 з народження постійно проживає разом зі своїм батьком ОСОБА_1 , який самостійно виховує та утримує дитину. Батьки дитини розлучені. Мати хлопця - ОСОБА_2 відмовилась від участі у вихованні та утриманні дитини, своїх батьківських прав щодо ОСОБА_3 , не виконує. Дитина знаходиться на повному утриманні батька.

Як вбачається з висновку Виконавчого комітету Височанської селищної ради Харківського району Харківської області №396/01-36 від 27.10.2025, доцільним визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановивши фактичні обставини у справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, дослідивши та оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд висновує:

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене права чи цивільний інтерес.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Отже, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушення.

Відповідно до абз. 2 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п.1 ст.9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, що передбачено ч.1 ст.3 Конвенції.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частинами 6, 8 ст.7 СК України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Приписами ч.1 ст.9 СК України передбачено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, про що зазначено у ч.1 ст.157 СК України.

Приписами положень ч.5 ст.157 СК України визначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В ч. 2 цієї ж статті вказано, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частиною 1 ст.29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

У відповідності до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Першочерговим критерієм визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків, що визначено ч.1 ст.160 СК України. І тільки у випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, яка не досягла десяти років, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом, як визначено ч.1 ст.161СК України.

При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, бажання дитини, стать, вік дитини, матеріальне забезпечення батьків, їх працевлаштування та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.09.2022 у справі № 461/9136/19 (провадження № 61-440св22) зроблений висновок, що «при вирішенні спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини (з урахуванням її вікової зрілості), необхідним є з`ясування психоемоційного стану дитини, її інтересів та ставлення до кожного із батьків, а також мотивів бажання проживати з одним із батьків».

З огляду на встановлені обставини справи, враховуючи, що дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат, судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини, суд не вбачає підстав для вислуховування думки дитини у судовому засіданні.

Як встановлено судом, син сторін ОСОБА_5 проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач не порушує питання щодо зміни місця проживання дитини.

Отже, сторони, у відповідності до вимог ст.29 ЦК України, ст.160 СК України, фактично визначили місце проживання дитини, разом з батьком.

Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) - зокрема, в суді.

Фактично у даному випадку спір щодо місця проживання дитини ініційований батьком дитини, з яким дитина, з його пояснень, і так фактично проживає, і від якого мати дитини не вимагає зміни її місця проживання.

За встановлених обставин у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка, з його слів, фактично проживала і проживає разом з ним, між батьками виник спір саме щодо місця проживання дитини, оскільки мати дитини не вимагає від батька дитини змінити її місце проживання, не порушує в судовому порядку питання про відібрання дитини у позивача.

Під час розгляду справи, відповідач, яка має Електронний кабінет у системі «Електронний суд» та якій достеменно відомо щодо перебування у суді даної справи, не надсилала суду ані відповіді на відзив, ані заперечень, пояснень, що також вказує на відсутність спору щодо визначення місця проживання дитини.

У той же час, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання.

При тому, той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10.06.2021 справа №369/1587/19.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку, що вимога про визначення місця проживання дитини заявлена позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками про визначення місця проживання дитини та, принаймні, існувати на час вирішення справи в суді.

Відсутність між сторонами відповідного спору, унеможливлює вирішення питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Керуючись ст. 4,5,12,13,81,259,263-265,268 ЦПК України, суд,

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Височанської селищної ради, про визначення місця проживання дитини, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Треті особи: Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, м. Харків, вул. Чернишевська, буд.55.

Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, , м. Харків. вул. Чернишевська, буд. 55.

Служба у справах дітей та сім`ї Височанської селищної ради, Харківська область, Харківський район, с. Високий, вул. Бульварна, буд.18.

Повний текст рішення складений 01.12.2025.

Суддя Н.В. Єфіменко