П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2025 року м. Київ

Справа № 367/10742/23

Провадження: № 22-ц/824/12333/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В.А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Кухленка Д. С.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 28.04.2018 року між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб. В подальшому подружнє життя у сторін не склалося та 04.10.2022 року шлюб було розірвано. Вказує, що перебуваючи у шлюбі, 14.03.2020 року подружжям за спільні кошти було придбано однокімнатну квартиру загальною площею 36,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на дану квартиру було зареєстровано за відповідачем. Оскільки дійти згоди про поділ чи про порядок користування спільним майном з відповідачем не вийшло, вона була змушена звернутися до суду з даним позовом. У зв`язку з чим, просила суд поділити спільне майно подружжя, однокімнатну квартиру загальною площею 36,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності на частину вказаної квартири та здійснити розподіл судових витрат.

Рішенням Ірпінського районного суду Київської області від 14 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , судові витрати, пов`язані із наданням правової допомоги, у розмірі 22000 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просила скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції формально підійшов до встановлення обставин справи, належним чином їх не дослідивши. Посилання відповідача на те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, є безпідставними, надуманими та жодними належними доказами не підтверджуються. При цьому, суд, визнавши за відповідачем, ОСОБА_2 , право особистої приватної власності на майно, не врахував, що предметом спору є саме поділ майна подружжя. Крім того, звертає увагу на істотні процесуальні порушення, допущені судом, а саме; суд не постановив ухвали про закриття підготовчого засідання у справі та не надіслав її сторонам, чим порушив вимоги процесуального закону та право сторін на справедливий судовий розгляд.

Ухвалами суду від 18 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Петренко Я. В. в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти доводів апеляційної скарги та вважала їх необґрунтованими, зазначила, що судом правомірно досліджено всі обставини у справі для встановлення правового режиму спірної квартири, адже сам факт придбання майна у шлюбі автоматично не створює статус спільного майна, отже, вважає, що судом правомірно встановлено те, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача, саме тому, право власності і було оформлено на нього. При цьому, позивачка, в ході судового розгляду не заявила жодного аргументу проти доводів відповідача.

В судовому засіданні адвокат Ткачук В. В. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Адвокат Петренко Я. В. в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти доводів апеляційної скарги та вважала їх необгрунтовними.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 28.04.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб (а. с. 7).

04.10.2022 року шлюб було розірвано в установленому законом порядку (а. с. 8).

21.02.2020 року відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею 36,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 4.3 попереднього договору, відповідач зобов`язувався сплатити обов`язковий платіж у розмірі 511 856,80 грн, який, згідно з пунктом 4.4, мав бути внесений не пізніше трьох днів з моменту укладення цього договору(а. с. 68).

14.03.2020 року ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири. Її вартість за умовами договору становила 527 586,80 грн. Право власності було зареєстроване на ім`я відповідача (а. с. 9).

Відповідно до висновку, складеного ФОП ОСОБА_3 на замовлення ОСОБА_1 , вартість квартири станом на 21.03.2023 року становить 565 146,00 грн (без ПДВ) (а. с. 10-17).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала, що спірну квартиру було придбано під час перебування сторін у шлюбі та за спільні кошти подружжя. У зв`язку з цим позивач вважала, що квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу у рівних частках.

Відповідач, ОСОБА_2 , категорично заперечував проти позову та стверджував, що квартира була придбана виключно за його особисті кошти. Він посилався на те, що напередодні укладення основного договору продав належну йому квартиру у м. Дніпрі, реалізував автомобіль, а також мав особисті грошові заощадження, що підтверджується поданою ним декларацією та іншими документами.

Згідно з інформацією з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків щодо джерел та сум нарахованого доходу, у 2018 році відповідач отримав 53 320 грн від продажу рухомого майна, автомобіля (а. с. 60-62).

Із наданих копій квитанцій № 5/596718 та № 5/596719 про здійснення валютно-обмінних операцій від 22.02.2020 року убачається, що відповідач здійснював обмін валюти у сумі 11 300 доларів США, що на той час становило 274 929 грн (а. с. 58-59).

17.02.2020 року відповідач продав квартиру АДРЕСА_2 , яка належала йому на праві приватної власності, за 404 000 грн (а. с. 63-66).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірна квартира була придбана відповідачем за його особисті кошти, саме тому право власності було оформлено на нього. Крім того, суд зазначив, що позивач не брала фінансової участі у придбанні спірного майна та не заперечувала оформлення права власності лише на відповідача.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Аналогічний висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі№ 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21).

Частиною 1ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Ч. 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 викладена правова позиція, що «у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя».

Тлумачення вищевказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 вказано, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто, суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема, щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (постанова Великої Палати Верховного Судувід 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 рокуту справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Отже, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, провадження № 61-6575св19, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20, провадження № 61-1714св22, від 17 січня2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23).

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що спірне майно, квартира, розташована в м. Ірпінь, була придбана сторонами під час перебування у шлюбі, а відтак відповідно до вимог ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем було належним чином спростовано презумпцію спільності майна, набутого під час шлюбу, та відповідно, придбання спірного нерухомого майна за власні грошові кошти.

Так, судом встановлено, що відповідачем отримано грошові кошти у розмірі 404 000 грн від продажу належної йому на праві особистої приватної власності квартири(дошлюбне майно),що підтверджено належними доказами. З огляду на те, що зазначений правочин відбувся за декілька днів до укладення основного договору купівлі-продажу спірної квартири, ці кошти були визнані особистими коштами відповідача, які він вклав в придбання спірного майна, з чим погоджується і колегія суддів.

Водночас, решта грошовихкоштів, які за твердженням відповідача є його особистими накопиченнями та відповідно вкладені в придбання спірної квартири, зокрема, 5 800 доларів США (141 114 грн)та 5 500 доларів США (113 815 грн), що підтверджується квитанціями від 22.02.2020 року про здійснення операцій щодо обміну валюти, не дають суду можливості встановити їх первинне походження, час накопичення та правовий режим цих грошових коштів. Вказані квитанції лише підтверджують факт здійснення валютно-обмінних операцій, проте не містять жодної інформації, яка б дозволяла зробити висновок, що це були особисті кошти відповідача, отримані ним до шлюбу або під час шлюбу на підставах, що виключають режим спільної сумісної власності.

Крім того, відповідач посилався на наявність у нього додаткового доходу, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків. Зазначений доказ свідчить про отримання відповідачем у 2018 році доходу від відчуження рухомого майна, автомобіля, у розмірі 53 320 грн, і відповідач стверджував, що ці кошти були використані ним також для придбання спірної квартири.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що з моменту отримання зазначених коштів у 2018 році минув значний проміжок часу, а тому наразі неможливо об`єктивно встановити куди були скеровані кошти, отримані від продажу автомобіля, зокрема, чи були ці кошти наявними на час укладення договору купівлі-продажу квартири в місті Ірпінь, а у разі існування, чи були спрямованими саме на придбання житла

Отже, відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували цільове використання коштів, отриманих від продажу автомобіля саме на придбання спірної нерухомості.

За відсутності належних та допустимих доказів особистого характеру цих коштів, відповідно до ст. 60 СК України, ці кошти вважаються спільними коштами подружжя, а отже такими, що могли бути використані на придбання спірного нерухомого майна.

Як зазначено вище, відповідно до частин першої та п`ятої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не передбачено їх домовленістю або шлюбним договором.

Чинне законодавство передбачає кілька способів розподілу спільного майна подружжя, зокрема, розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного із співвласників.

Як убачається з матеріалів справи, згідно з висновком про оцінку квартири, складеним ФОП ОСОБА_3 на замовлення ОСОБА_1 , ринкова вартість спірної квартири станом на 21.03.2023 року становить 565 146 грн (без ПДВ) (а. с. 10-17).

Колегія суддів дослідила зазначений висновок та приймає його до уваги, ураховуючи, що під час поділу майна суд повинен виходити з вартості майна на час розгляду справи. Водночас, відповідач не надав альтернативного висновку чи інших доказів, які б спростовували визначену оцінку, а відтак зазначений висновок є належним, допустимим та релевантним доказом.

Разом із тим, колегія суддів наголошує, що такий висновок не має вирішального значення для визначення часток сторін.

Відповідно до положень СК України частки подружжя у спільному майні визначаються не від ринкової ціни майна, а від співвідношення коштів, вкладених у його придбання.

Колегія суддів відмічає, що частка у праві власності має бути сталою і визначається виключно виходячи з природи набуття майна та фактичного обсягу коштів, вкладених кожною стороною в його придбання, а не від поточної ринкової оцінки.

Ураховуючи викладене, колегія суддів переходить до визначення часток сторін, виходячи саме із співвідношення коштів, вкладених у придбання спірної квартири.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем доведено внесення 404 000 грн особистих коштів;решта вартості квартири, 161 146 грн, була сплачена за рахунок спільних коштів подружжя, що не спростовано відповідачем.

Оскільки спільні кошти подружжя підлягають поділу порівну (ч. 1, 5 ст. 70 СК України), частка позивачки у загальній вартості майна становить половину суми спільних вкладень.

Виходячи з цього, суд здійснює наступний розрахунок часток у праві власності.

Особисті кошти відповідача -404 000 грн.

Договірна вартість квартири - 527 586,80 грн

Сума спільних коштів: 527 586,80 грн - 404 000 грн = 123 586,80 грн

Частка позивачки у спільних коштах ():

123 586,80 грн : 2 = 61 793,40 грн

Частка позивачки у праві власності:

61 793,40 грн : 527 586,80 грн = 0,1171, тобто 11,71 %

Частка відповідача:

100 % - 11,71 % = 88,29 %

Отже, частка позивачки у праві власності на квартиру становить 11,71 %, що відповідає 0,1171 частки. Частка відповідача становить 88,29 %.

Враховуючи встановлений розмір частки позивачки - 11,71 %, колегія суддів зазначає, що така частка є незначною та не дозволяє здійснити реальний поділ квартири як неподільної речі. За цих умов економічно доцільним способом захисту прав позивачки могло б бути стягнення з відповідача грошової компенсації, яка відповідає вартості її частки.

Однак, вирішуючи питання про можливість стягнення компенсації замість визначення часток, колегія суддів бере до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 14 лютого 2024 року у справі № 752/18272/18, в якій зазначено що: « якщо позивач не вніс грошову суму, необхідну для компенсації частки другого з подружжя, на депозитний рахунок суду, як це передбачено ч. 5 ст. 71 СК України, а поділ неподільної речі у натурі є неможливим, суд визнає лише ідеальні частки у спільному майні та залишає майно у спільній частковій власності, без його фактичного поділу.

Аналогічний висновок наведено у п. 53.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20.

Однак зазначені підходи можуть бути застосовані лише тоді, коли позивач заявляє відповідну вимогу про компенсацію, вносить кошти на депозитний рахунок суду згідно з ч. 5 ст. 71 СК України».

У цій справі позивачка не просила про визначення ідеальних часток та залишення квартири у спільній частковій власності та не просила про стягнення з відповідача компенсації замість поділу майна, грошові кошти на депозитний рахунок суду не вносилися, у своїй апеляційній скарзі позивачка чітко наполягала саме на поділі спірного майна.

Відповідно до статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не може виходити за межі позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Отже, з огляду на чітку позицію позивачки, відсутність внесення коштів на депозит, неможливість зміни способу захисту з ініціативи суду, та процесуальні межі перегляду, колегія суддів вважає здійснити визначення часток сторін у праві власності на квартиру, що і є належним способом захисту в межах заявлених вимог.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 квітня 2025 року скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, яким в порядку поділу спільного майна слід визнати за ОСОБА_4 право власності на 0,1171 частки (1171/10 000 частини) квартири, що становить 11,71 % частки квартири, загальною площею 36,4 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Одночасно, визнати за ОСОБА_2 право власності на 0,8829 частки (8829/10 000 частини), що становить 88,29 % квартири, загальною площею 36,4 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв 'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ч.ч. 1 і 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача.

Ураховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, що становить від задоволених позовних вимог 11 % (100 ? 61 793,40 : 565 146), судові витрати розподіляються пропорційно до розміру задоволених вимог.

У зв`язку з цим з відповідача підлягає стягненню:

судовий збір, сплачений у суді першої інстанції:

5 651,46 грн ? 11 % = 621,66 грн;

судовий збір, сплачений у суді апеляційної інстанції:

8 477,19 грн ? 11 % = 932,49 грн.

Загальна сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, становить 1 554 грн 15 коп.

Крім того, з матеріалів справи убачається, що сторонами в суді першої інстанції порушувалося питання про стягнення витрат на правничу допомогу.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд за клопотанням іншої сторони може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Отже, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18.

Згідно ч.4 ст.141 ЦПК України, якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

З матеріалів справи убачається, що, звертаючись до суду з позовом, позивачка зазначила орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу у сумі 50 000 грн (а. с. 3).

На підтвердження понесених витрат позивачка подала до суду: договір про надання правничої допомоги від 04.10.2023; додаток до договору № 049-29; акт виконаних робіт на суму 50 000 грн від 07.12.2023; платіжні інструкції про оплату послуг на суму 38 000 грн (а. с. 19-24).

Відповідач у відзиві заперечив проти заявленого позивачкою розміру витрат на правничу допомогу, одночасно він просив стягнути з позивачки власні витрати на правничу допомогу у сумі 22 000 грн (а. с. 54-55).

На підтвердження цих витрат відповідач надав: ордер серії АЕ № 1266181; орієнтовний розрахунок витрат у сумі 22 000 грн (а. с. 57, 80).

Позивачка у поданих додаткових поясненнях заперечила проти стягнення на користь відповідача вказаних витрат (а. с. 126).

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності) та розумності розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обгрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п?ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких, саме на іншу сторону покладено обов?язок обгрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов?язок доведення їх неспівмірності.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, стягуючи з позивачки витрати на правничу допомогу у розмірі 22 000 грн, не навів мотивів, з яких виходив, та не надав оцінки її запереченням щодо розміру таких витрат.

Позивачка заперечувала проти як заявленого відповідачем розміру витрат, так і його співмірності зі складністю справи.

З огляду на часткове задоволення апеляційної скарги у розмірі 11 %, колегія суддів вважає за необхідне застосувати пропорційний підхід до розподілу витрат на правничу допомогу, передбачений статтею 141 ЦПК України.

Так, пропорційний розмір витрат становить для позивачки: (50 000 грн ? 11 %) 5 500 грн, а для відповідача (22 000 грн ? 89 %) 19 580 грн.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 141 ЦПК України, у разі, якщо обидві сторони понесли витрати на правничу допомогу, суд має право здійснити взаємозалік таких витрат.

З урахуванням наведеного, колегія суддів здійснює взаємозалік, зараховуючи суму витрат позивачки у розмірі 5 500 грн у рахунок витрат відповідача у сумі 19 580 грн, у результаті чого до стягнення з позивачки на користь відповідача підлягає (19 580 грн - 5 500 грн) 14 080 грн.

Отже, з ОСОБА_1 слід стягнути на користь відповідача витрати на правничу допомогу, понесені під час розгляду справи судом першої інстанції, у розмірі 14 080 грн.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги щодо неповного дослідження судом першої інстанції обставин справи частково знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи. Разом з тим, доводи скаржниці про істотні процесуальні порушення, допущені судом, зокрема, щодо не постановлення ухвали про закриття підготовчого провадження та не надсилання її сторонам, не знайшли свого підтвердження.

Як убачається з матеріалів справи, ухвала про закриття підготовчого засідання наявна в судовому провадженні (а. с. 117-119). Вказане спростовує доводи апеляційної скарги про відсутність відповідної процесуальної ухвали та свідчить про дотримання судом першої інстанції вимог ЦПК України в цій частині.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката за апеляційною скаргою ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

В порядку поділу спільного майна визнати за ОСОБА_4 право власності на 0,1171 частки (1171/10 000 частини) квартири, що становить 11,71 % частки квартири, загальною площею 36,4 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 0,8829 частки (8829/10 000 частини), що становить 88,29 % квартири, загальною площею 36,4 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 554 (одна тисяча п`ятсот п`ятдесят чотири) грн. 15 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 14 080 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура