Справа № 333/8124/25
Провадження № 2/333/4765/25
19 листопада 2025 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Круглікової А.В.,
при секретарі судового засідання Єрмоленко А.В.,
розглянувши в судовому засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1
до відповідача 1: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1
до відповідача 2: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2
про визнання права користування житловим будинком,
До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла вищевказана позовна заява, відповідно до якої ОСОБА_1 просить суд визнати за ним право користування 7/10 частинами житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , які належать на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.01.2013 у цивільній справі №812/6656/12.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності двом особам: 7/10 частин належать ОСОБА_2 , 3/10 частин належать ОСОБА_3 та поділений в натурі його співвласниками. В 2022 році ОСОБА_1 в якості члена сім`ї оселився в належній ОСОБА_2 частині житлового будинку, постійно в ньому проживає та веде разом з ОСОБА_2 спільне господарство. 24.06.2025 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу, ОСОБА_1 зі згоди ОСОБА_2 вирішив зареєструватись в належній ОСОБА_2 частині житлового будинку, однак Департамент реєстраційних послуг ЗМР відмовив в реєстрації, оскільки відсутня письмова згода співвласника житлового будинку ОСОБА_3 . Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що ОСОБА_3 не заперечує проти реєстрації ОСОБА_1 , але у зв`язку з військовою агресією знаходиться в евакуації і не може особисто подати таку заяву, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.
Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі, просить суд його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач 1 в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву з проханням справу розглядати без її участі, вказавши, що не заперечує проти задоволення позовних вимог та ухвалення заочного рішення.
Відповідач-2 в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся судом належним чином, шляхом направлення судових повісток на зареєстровану адресу проживання. Причини неявки в судове засідання відповідач не повідомив, відзив на позов не подав.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся судом належним чином.
У зв`язку з вищезазначеним, на підставі ст. 130 ЦПК України, суд вважає, що відповідач 2 належним чином повідомлений про час, дату та місце слухання справи.
На підставі викладеного, керуючись ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності відповідача-2 на підставі наявних у ній доказів та відповідно до ст. 280 ЦПК України, за згодою позивача, ухвалити заочне рішення.
Фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріли справи, доходить до наступного висновку.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ст. 55 Конституції України, права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно з ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Одним зі способів захисту цивільних прав, згідно із п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права.
Судом встановлено, що відповідно до рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя по справі №812/6656/12 від 24.01.2013, визнано за ОСОБА_2 право власності на 7/10 частин житлового будинку АДРЕСА_3 в порядку набувальної давності після померлої в 1991 році ОСОБА_4 .
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №2279370, ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 7/10 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до Договору дарування №2-2102, посвідченого Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою від 23.08.1991, ОСОБА_3 належить 3/10 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
13.08.2025 ОСОБА_1 звернувся до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради з заявою про реєстрацію місця проживання №2392-06.4-23, відповідно до якої просив зареєструвати його місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
13.08.2025 ОСОБА_1 відмовлено у реєстрації місця проживання (перебування), оскільки особа не подала або не в повному обсязі необхідні документи або відомості. Відсутня згода усіх співвласників житла, що є порушенням вимог ст. 11 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні та п.п. 5 п. 35 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), ОСОБА_2 співвласниця 7/10 ч. житлового будинку по АДРЕСА_1 .
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до ст. 64, 65 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.
Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до положення статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Згідно з ч. 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно з ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Згідно з правовою позицією, що висловлена у постанові Верховного Суду України №6-60 цс12 від 11 липня 2012року - у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Постановою Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (п.9 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України N 15 від 25.05.98) роз`яснено судам, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати,чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`їнаймача (власника) приміщення, або ж для відмовиїй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.
Згідно зі ст. ст. 2, 3 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання - це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.
Враховуючи, що ОСОБА_1 вселився до належної ОСОБА_2 частини житлового будинку, з її згоди та тривалий час мешкає в житловому будинку в якості чоловіка ОСОБА_2 та оскільки в позасудовому порядку неможливо вирішити даний спір, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд, вважає, що позов обґрунтований, користування позивачем 7/10 частинами житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , які належать на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.01.2013 у цивільній справі №812/6656/12, повністю підтверджено матеріалами справи, таким чином суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 268, 273-274, 279, 280-282 ЦПК України, суд
Визнати за ОСОБА_1 право користування 7/10 частинами житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , які належать на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.01.2013 у цивільній справі №812/6656/12.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя А.В. Круглікова