Провадження № 22-ц/4808/1436/25
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Баркова В. М.,

суддів: Василишин Л. В.,

Максюти І. О.,

секретар: Петрів Д. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод», на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 липня 2025 року в складі судді Антоняка Т. М., ухвалене у м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 01 серпня 2025 року, в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» про стягнення компенсації за невикористані відпустки, премії, що невиплачені при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» (надалі ДП «НВО «ПХЗ»), про стягнення компенсації за невикористані відпустки, премії, що невиплачені при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що у період з 23 вересня 2010 року по 28 червня 2024 року позивач перебував у трудових відносинах з філією «Карпативибухпром» ДП «НВО «ПХЗ», зазначене підтверджується записами у трудовій книжці.

28 червня 2024 року позивач був звільнений із займаної посади головного механіка у вищенаведеному підприємстві у відповідності до п. 1 ст. 36 (за згодою сторін), згідно наказу № 229-к від 25 червня 2024 року. Однак, при здійсненні звільнення позивачу не була нарахована і невиплачена грошова компенсація за невикористану додаткову щорічну відпустку тривалістю 13 календарних днів, а також премія за два попередньо відпрацьованих місяці (травень-червень) 2024 року.

У подальшому 23 липня 2024 року на його письмове звернення про невиплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у філії «Карпативибухпром» ДП «НВО «ПХЗ», було проведено позаплановий захід державного нагляду з питань оплати праці. Під час проведення перевірки встановлено, що працівнику ОСОБА_1 не донараховано та відповідно не виплачено компенсацію за 23 дні невикористаної відпустки. Приписом від 23 липня 2024 року № ІІЗ/ІФ/9694/00140/П керівника філії ОСОБА_2 було зобов`язано виплатити працівнику ОСОБА_1 компенсацію за дні невикористаної відпустки. Цей припис не виконано.

З 17 вересня 2024 року по 26 вересня 2024 року в філії було проведено позаплановий захід державного нагляду в частині контролю стану виконання припису від 23 липня 2024 року ЖІЗ/ІФ/9694/00140/П. Під час проведення даного заходу встановлено, що ОСОБА_1 не донараховано та відповідно не виплачено компенсацію за 13 днів невикористаної відпустки. Станом на 16 грудня 2024 року припис не виконано, грошову компенсацію та премію не виплачено.

У зв`язку з наведеним порушенням прав позивача, йому окрім матеріальної шкоди неправомірними діями відповідача йому також заподіяно моральну шкоду, яка полягає у приниженні його гідності після 14 років трудових відносин.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив стягнути з філії «Карпативибухпром» ДП «НВО «ПХЗ», грошові кошти за невикористані 13 днів додаткової відпустки, премію за результатам роботи за травень-червень 2024 року; стягнути моральну шкоду з філії «Карпативибухпром» ДП «НВО «ПХЗ» на користь ОСОБА_1 в сумі 200 000 грн., а також відшкодувати судові витрати у справі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 липня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «НВО «ПХЗ» на користь ОСОБА_1 невиплачену компенсацію за 13 днів додаткової відпустки.

В решті вимог позову відмовлено.

Стягнуто з ДП «НВО «ПХЗ» на користь держави 1 211,20 грн. витрат на оплату судового збору.

В апеляційній скарзі представник ДП «НВО «ПХЗ» посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 липня 2025 року в частині стягнення з ДП «НВО «ПХЗ» на користь ОСОБА_1 невиплаченої компенсації за 13 днів додаткової відпустки скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позовна заява у цій справі була подана позивачем з пропущенням строків, встановлених законодавством. Так, копію наказу про звільнення та письмове повідомлення про суми, що нараховані та виплачені при звільненні ОСОБА_1 отримав 28 червня 2024 року, тобто позовна заява мала бути подана в строк до 29 вересня 2024 року. Незважаючи на це, позовна заява позивачем подана 22 грудня 2024 року.

Крім того, зазначає, що в долучених Актах перевірки фахівцями Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці не зазначено за який саме період роботи ОСОБА_1 не було донараховано та не виплачено компенсацію за дні невикористаної відпустки та не надано правильного розрахунку щорічних відпусток.

Також такий доказ, як акт перевірки сам по собі не може бути єдиним чи вичерпним доказом підтвердження правопорушення законодавства, а має оцінюватися судом у сукупності з іншими доказами.

Судом взагалі не було досліджено той факт, що обидва Акти про перевірку суперечать один одному, оскільки в них зазначена різна кількість днів не донарахованої відпустки одному й тому ж працівнику. Тобто суд першої інстанції визнав доведеними обставини вчинення відповідачем правопорушення, виходячи з відомостей Акта як єдиного і достатнього доказу, залишивши поза увагою необхідність документального підтвердження таких відомостей, зокрема, тих, встановлення яких потребує проведення інших досліджень.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання та не направив свого представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ДП «НВО «ПХЗ» адвоката Губайдулліна О. Ф., який брав участь у судовому засіданні в режимі ВКЗ та просив скаргу задовольнити, пояснення позивача ОСОБА_1 , який просив рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скаргане підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовну вимогу у частині стягнення компенсації за невикористану відпустку суд виходив з того, що відповідачем порушено право позивача на отримання при звільненні грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація за невикористані 13 календарних днів щорічної основної відпустки.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 з 23 вересня 2010 року по 28 червня 2024 року перебував у трудових відносинах з підприємством Філія «Карпативибухпром» Державного підприємства «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод», що підтверджується записами у трудовій книжці.

28 червня 2024 року ОСОБА_1 був звільнений за згодою сторін на підставі ст. 36 п. 1 КЗпП України (Наказ № 229-к від 25.06.2024 року).

За зверненням ОСОБА_1 . Державною службою з питань праці було проведено позапланову перевірку Філії «Карпативибухпром» Державного підприємства «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод», за результатами якої складено Акт від 26.09.2024 року № ІІЗ/ІФ/12396/00140.

Листом Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 29.07.2024 за № ПЗ/3/315-ЗВ-24, позивача повідомлено про те, що 23.07.2024 року було проведено позаплановий захід державного нагляду з питань оплати праці філії «Карпативибухпром» ДП «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод». Під час проведення перевірки встановлено, що працівнику ОСОБА_1 не донараховано та відповідно не виплачено компенсацію за 23 дні невикористаної відпустки.

Приписом від 23.07.2024 року № ІІЗ/ІФ/9694/00140/П керівника філії ОСОБА_2 було зобов`язано виплатити працівнику ОСОБА_1 компенсацію за дні невикористаної відпустки.

Як вбачається з листа Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 09.12.2024 за № ПЗ/1/491-ЗВ-24, з 17.09.2024 року по 26.09.2024 року в філії «Карпативибухпром» ДП «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» було проведено позаплановий захід державного нагляду в частині контролю стану виконання припису від 23.07.2024 року ЖІЗ/ІФ/9694/00140/П. Під час проведення даного заходу встановлено, що вимоги припису не виконано, ОСОБА_1 станом на 26.09.2024 року не виплачено компенсацію за 13 днів невикористаної відпустки.

У відповідності до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За положеннями статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно статті 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

За приписами статті 24 цього Закону у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013, щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону №108/95-ВР Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

У частині першій статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У постановах Верховного Суду від 23 листопада 2022 року в справі № 757/58583/19-ц, від 08 лютого 2023 року в справі № 757/23764/20-ц, від 24 квітня 2024 року в справі № 757/56163/19-ц, від 30 жовтня 2024 року в справі № 219/4691/21 викладено правовий висновок, що згідно з положеннями статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача від процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.

Працівник є слабшою ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (така позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Колегія суддів відхиляє посилання відповідача в апеляційній скарзі про те, що судом не було досліджено той факт, що обидва Акти про перевірку суперечать один одному, оскільки в них зазначена різна кількість днів не донарахованої відпустки одному й тому ж працівнику, з огляду на таке.

Як вбачається з листа Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 29 липня 2024 року за № ПЗ/3/315-ЗВ-24, 23 липня 2024 року у філії «Карпативибухпром» ДП «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» було проведено позаплановий захід державного контролю за додержанням законодавства про працю у частині оплати праці та розрахунку при звільненні працівника. Встановлено, що позивачу не донараховано та відповідно не виплачено грошову компенсацію за 23 дні щорічної невикористаної відпустки, чим порушено вимоги абзацу четвертого частини першої статті 12 ЗУ № 2136 (т.1, а.с. 22- 23).

Приписом від 23 липня 2024 року № ІІЗ/ІФ/9694/00140/П керівника філії ОСОБА_2 було зобов`язано виплатити працівнику ОСОБА_1 компенсацію за дні невикористаної відпустки.

В подальшому Актом Державної служби з питань праці від 26 вересня 2024 року № ІІЗ/ІФ/12396/00140 складеного за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сферах охорони праці, з метою контролю стану виконання припису від 23 липня 2024 року № ІІЗ/ІФ/9694/00140/П встановлено, що працівнику ОСОБА_1 не донараховано та відповідно не виплачено компенсацію за 13 днів невикористаної відпустки (т.1, а. с. 27).

Кількість днів невикористаної відпустки було уточнено у зв`язку з наданням адміністрацією підтверджуючих документів за 2019 рік по 2021 рік, що свідчить про тимчасову непрацездатність ОСОБА_1 82 дні, які впливають на кількість днів додаткової відпустки передбаченої абзацом 2 статті 8 ЗУ «Про відпустки» (т.1, а. с. 25).

Відтак, дані документи не містять ознак суперечливості, оскільки доповнюють одне одного та є взаємоузгодженими.

Крім того, в судовому засіданні представник відповідача підтвердив, що припис від 23 липня 2024 року та Акт Державної служби з питань праці від 26 вересня 2024 року № ІІЗ/ІФ/12396/00140 представниками ДП «НВО «ПХЗ» не оспорювалися, а тому є дійсними.

Що стосується доводу апелянта про пропущений позивачем строк звернення з даним позовом до суду, то такий підлягає спростуванню виходячи з наступного.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Так, Актом Державної служби з питань праці № ІІЗ/ІФ/12396/00140 від 26 вересня 2024 року складеного за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сферах охорони праці встановлено, що станом на 26 вересня 2024 року ОСОБА_1 не виплачено грошову компенсацію за 13 днів невикористаної щорічної відпустки.

Разом з тим, позовна заява до суду була надіслана ОСОБА_1 24 грудня 2024 року, та оскільки саме в цьому акті остаточно визначено кількість днів невикористаної відпустки за які відповідач не виплатив грошову компенсацію при звільненні, позивачем дотриманий визначений законом тримісячний строк звернення до суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

З інших підстав рішення суду не оскаржується.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 листопада 2025 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта