КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 355/1201/25

Апеляційне провадження № 22-ц/824/16517/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на рішення Баришівського районного суду Київської області від 06 серпня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Чехова С.І., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в :

У червні 2025 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, на обґрунтування якої зазначав, що 17 квітня 2018 року АТ «Банк Форвард» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 200139932, відповідно до умов якого відповідачу було відкрито рахунок та надано кредит. Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплачувати плату, за користування кредитом відповідно до умов цього договору. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме перерахував грошові кошти в обсязі та у строк визначений цим договором. Пізніше 25 липня 2024 року АТ «Банк Форвард» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» уклали договір № GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги, згідно з яким ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги стосовно осіб, які є боржниками АТ «Банк Форвард», зокрема і до відповідача ОСОБА_1 . Термін повернення кредиту настав, а заборгованість за кредитним договором у встановлений строк не була погашена, у зв`язку з чим ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» вимушене звернутися із цим позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у судовому порядку, з метою захисту та поновлення порушених прав, а саме повернення кредитних коштів, відсотків у зв`язку із неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором. Станом на дату відступлення прав вимоги заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором № 200139932 від 17 квітня 2018 року становить 57 270,69 грн.

Враховуючи викладене, просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором № 200139932 від 17 квітня 2018 року у розмірі 57 270, 69 грн, сплачений судовий збір у сумі 2 422, 40 грн та витрати на професійну правничу допомогу 7 000, 00 грн (а.с. 1-4).

У відзиві на позов відповідач заперечувала проти задоволення позову і вказала, що з часу останнього користування кредитом минуло понад трьох років, тому сплив строк позовної давності.

Окрім цього, вказала, що позивач не надав належних доказів правомірності набуття права вимог, оскільки відсутні належні докази її повідомлення про факт переуступки права вимоги, відсутні належні докази наявності та розміру заборгованості, відсутні розрахунки по заборгованості, графіки платежів, виписки з рахунків тощо.

Відповідач зауважувала, що кредит було видано ПАТ «Банк Форвард», який потрапив під санкції НБУ через зв`язок із країною-агресором. Враховуючи заборону на його діяльність, правомірність передачі вимог новому кредитору викликає сумніви, а також сума боргу у розмірі 57 903, 00 грн, які, як вказує відповідач, не позичала. Також вказувала, що кредитор не надав листів чи повідомлень, не надходили дзвінки з попередженням про борг та сплату боргу банку, не повідомлялися її близькі родичі та друзі (а.с. 96).

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 06 серпня 2025 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено (а.с. 103-107).

Не погодившись із рішенням районного суду, 08 вересня 2025 року представник ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» - адвокат Усенко М.І. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Баришівського районного суду Київської області від 06 серпня 2025 року про відмову у задоволенні позовних вимог, прийняти постанову про задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором у справі № 355/1201/25 у повному обсязі, стягнути на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 633, 60 грн (а.с. 114-132).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що оскаржуване рішення є таким, що ухвалене з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню у повному обсязі.

Представник апелянта вказав, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору № 200139932 від 17 квітня 2018 року, її заборгованість становить 57 270, 69 грн, що підтверджується долученими до позовної заяви виписками по рахунку та розрахунком заборгованості за кредитним договором, наданими банком.

У даній справі виписки за картковими рахунками були належним чином долучені до матеріалів справи як докази, що підтверджують наявність зобов`язання відповідача перед банком, а також невиконання ним умов кредитного договору. Вони чітко демонструють момент видачі кредитних коштів, їх використання відповідачем та виникнення заборгованості. ОСОБА_1 , ознайомившись та підписавши кредитний договір, свідомо прийняла на себе зобов`язання сплатити отримані кошти згідно умов кредитного договору. Таким чином, відповідачка мала можливість проаналізувати умови кредитування та всі платежі згідно кредитного договору. Варто зазначити, що ОСОБА_1 певний період часу здійснювала платежі на погашення кредитної заборгованості. Згідно з практикою Верховного Суду часткова сплата боржником заборгованості свідчить про визнання боргу і його складових.

На підтвердження отримання права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №200139932 від 17 квітня 2018 року до позовної заяви були додані докази укладення Договору факторингу № GL1N426202/1 від 25 липня 2024 року між АТ «БАНК ФОРВАРД» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал», а саме: копія договору № GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги від 25 липня 2024 року, копія витягу з Реєстру договорів, права вимоги, за якими відступаються, та боржників за такими договорами до договору № GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги від 25 липня 2024 року, копія платіжної інструкції до договору № GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги від 25 липня 2024 року.

Позивач позбавлений можливості надати цілий Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами до договору № GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги від 25 липня 2024 року, з метою захисту інформації, яка містить банківську таємницю щодо осіб, що не є учасниками даної справи (ст. 60 Закону України «Про банківську таємницю»). Тому представником надано витяг з Реєстру, з якого слідує, що ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками АТ «Банк Форвард», включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором № 200139932 від 17 квітня 2018 року. Наявна у матеріалах справи платіжна інструкція підтверджує сплату ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» на користь АТ «Банк Форвард» оплати за лот № GL1N426202 і, як наслідок, набуття права вимоги за договором № GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги від 25 липня 2024 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

При цьому, суд апеляційної інстанції забезпечив право відповідачки подати відзив (заперечення) на апеляційну скаргу, направивши відповідне поштове повідомлення 19 вересня 2025 року, проте поштове повідомлення повернулося без вручення із відповідною відміткою працівника пошти (а.с. 138).

Таким чином, суд апеляційної інстанції вжив усіх можливих заходів щодо повідомлення відповідачки про розгляд справи апеляційним судом.

У справі GORYACHYY v. Ukraine (№ 43925/18 ухвалене 24 лютого 2022 року, оприлюднене 15 вересня 2022 року та є остаточним), ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вжив усіх можливих заходів щодо повідомлення відповідачки про розгляд справи апеляційним судом.

Відповідно до частини першої ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За правилами частини тринадцятої ст. 7, частини першої ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, враховуючи наступне.

Колегією суддів апеляційного суду з матеріалів справи встановлено, що 17 квітня 2018 року АТ «Банк Форвард» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 200139932 шляхом підписання і подання останньою заяви (оферти) про отримання кредиту, згідно з якою вона звернулася до АТ «Банк Форвард» про надання їй кредиту.

У заяві ОСОБА_1 просила відкрити на її ім`я поточний рахунок (валюта рахунку гривня), що буде використовуватись у межах договору.

Згідно з п. 1.3 заяви (оферти) від 17 квітня 2018 року, для здійснення операцій за рахунком картки, сума яких перевищує залишок грошових коштів на рахунку картки, ОСОБА_1 просила встановити ліміт.

Відповідно до п. 1.1.2. заяви, акцептом оферти про укладення договору про картку будуть дії банку по відкриттю позичальнику рахунку картки.

У відповідності до п. 1.1.3 заяви, розмір ліміту буде встановлений банком самостійно на підставі відомостей, наданих позичальником банку, та повідомлений її згідно з умовами по карткам.

Відповідно до пункту 3.2 заяви, позичальник ОСОБА_1 просила Банк зарахувати кредитні кошти на рахунок в сумі, зазначеній в розпорядженні, який не може бути меншим 1 000 грн. та не більше 19999 грн. з процентною ставкою та з щомісячною комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі, визначеному діючими тарифами Банку на дату відправлення розпорядження на строк від шести до 36 місяців (надалі - Кредит).

Відповідно до п. 3.11.4 строк дії ліміту під операції з карткою буде відповідати строку дії договору про картку (якщо інше не буде обумовлено в умовах по карткам).

Відповідно до п. 1.1.5. банк має право списувати на свою користь з Рахунку картки грошові кошти в оплату платежів, що належать до сплати позичальником банку за будь-якими іншими договорами, укладеними позичальником з банком (а.с. 11 зворот -12).

Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплачувати відсотки за користування кредитом відповідно до умов цього договору (а.с. 11-12).

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному об`ємі, а саме перерахував грошові кошти для користування позичальником (а.с. 15 зворот -67).

Згідно з випискою по особовому рахунку за договором № 200139932 від 17 квітня 2018 року за період з 17 травня 2018 року по 10 червня 2023 року, ОСОБА_1 отримувала кредитні кошти і здійснювала часткове погашення кредитної заборгованості, нараховувалися відсотки за користування кредитними коштами і за прострочення оплати заборгованості, оплачувалася комісія за страховий захист, та інші банківські операції по рахунку (а.с. 36-67).

25 липня 2024 року АТ «Банк Форвард» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» уклали договір № GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги.

Згідно з договором № GL1N426202/1 від 25 липня 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками АТ «Банк Форвард», включно і до відповідача ОСОБА_1 , яка значиться в реєстрі за номером 38158, номер договору 200139932, дата договору 17 квітня 2018 року, загальний борг - 57 270, 69 грн, з якого 20 844,13 грн. залишок по тілу кредиту, 15003,53 грн. залишок по відсотках та 21423,03 грн. по комісії (а.с. 75 зворот).

Відповідно до п. 1 АТ «Банк Форвард» відступив ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» право вимоги до позичальників та/або заставодавців, зазначених у додатку № 1 до цього договору, які є боржниками, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників за кредитними договорами. Новий кредитор сплачує банку за право вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначеними цим договором.

Відповідно до п. 3 договору відступлення права вимоги, новий кредитор зобов`язаний повідомити боржників про відступлення прав вимоги за основними договорами протягом 5 календарних днів з дня набрання чинності цим договором.

Згідно з п. 4 договору відступлення права вимоги, сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за основними договорами відповідно до цього договору новий кредитор сплачує банку грошові кошти у сумі 69 349 284,90 грн.

Відповідно до п. 5 вказаного договору, наявні у банку документи, що підтверджують права вимоги до боржників а також реєстр прав вимог у електронному вигляді, передаються банком новому кредитору за відповідними актом не пізніше 10 робочих днів із дати укладення цього договору (а.с. 72 зворот -76).

Як встановлено з копії платіжної інструкції № 4170 від 23 липня 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» перерахувало суму 70 122 419,74 грн АТ «Банк Форвард» як оплату за лот GL1N426202 (а.с. 76).

Згідно з розрахунком позивача, станом на 25 липня 2024 року (дата відступлення прав вимоги) заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором № 200139932 від 17 квітня 2018 року становить 57 270,69 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту - 20 844, 13 грн, заборгованість за відсотками - 15 003, 53 грн, заборгованість за комісією - 21 423, 03 грн.

Як вбачається з копії досудової вимоги від 09 червня 2025 року № 23737641, ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» повідомляла відповідача ОСОБА_1 про зміну кредитора та пропонувала повернути заборгованість по кредиту (а.с. 76 зворот).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів руху коштів позичальника по конкретному банківському рахунку, які би вміщували записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, не було надано доказів про отримання відповідачем від первісного кредитора, кредитних коштів, які б підтверджували факт виконання зобов`язання первинного кредитора, перед відповідачем стосовно укладеного договору. Наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договорами не містить даних про суми коштів, що сплачені відповідачем в рахунок погашення заборгованості, а також процентну ставку обрахунку заборгованості. Крім того у самому договорі відступлення між первинним кредитором та стороною позивача прямо вказано про конкретні дії виконання цього договору а саме акту прийому передачі та реєстр боржників з оплатою і стороною позивача не було надано доказів виконання договору відступлення, у яких повинно бути зазначено, посилання на пункти договору, за якими виконується договір відступлення, кількість боржників, які приймає сторона фактору, загальна сума заборгованості боржників, яку фактор отримує для подальшого стягнення як сторона, яка набула право на стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до пункту 1 частини другої ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із частиною першою ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог частини першої ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

На підставі ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка може бути фіксованою або змінною. Тип процентної ставки визначається договором.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За нормою ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Надавши оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами та наявним у справі доказам, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 та АТ «Банк Форвард» 17 квітня 2018 року укладено договір № 200139932, відповідно до умов якого їй було відкрито поточний рахунок, видано кредитну картку з кредитним лімітом в 19 999, 00 грн, строком до 36 місяців та сторони погодили, що строк дії ліміту під операції з карткою буде відповідати строку дії договору про картку (якщо інше не буде обумовлено в умовах по карткам), зі сплатою процентів - 39% річних та щомісячною комісією за розрахунково-касове обслуговування - 0,5%, право вимоги по заборгованості позичальника перед банком за яким перейшло до нового кредитора ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» (а.с. 11 зворот-12, 72-75).

Заявою (оферта) № 200139932 та доданих до неї додатків, підписаних особисто позичальником ОСОБА_1 , сторони погодили встановлення Банком щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування - 0,5% (а.с. 11зворот-12зворот).

Таким чином, позичальник ОСОБА_1 погодила такі умови, у т.ч. сплату нею комісії за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 0.5% щомісячно.

Кредитний договір укладений сторонами 17 квітня 2018 року.

З 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», що є спеціалізованим законом. До 10 червня 20017 року стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» складалася із 13-ти частин та містила обмеження щодо встановлення комісійної винагороди у споживчих кредитних договорах. З 10 червня 2017 року стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» складається із однієї частини наступного змісту: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування"». У минулому (до 10.06.2017 р.) поки діяла ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що не передбачала нарахування комісійної винагороди то в сукупності із відповідною статтею застосовувалася ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов кредитування. Оскільки станом на дату укладання кредитного договору (17.04.2018 року) норми спеціалізованого закону щодо споживчого кредитування передбачають можливість нарахування комісійної винагороди то підстав для застосування ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» немає.

При цьому волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, кредитний договір укладено за ініціативи відповідача, при цьому остання свідомо уклала договір на зазначених у ньому умовах і станом на час розгляду позову заперечення відповідача щодо факту укладення кредитного договору відсутні.

Таким чином, при підписанні кредитного договору відповідач погодилася з усіма умовами цього правочину і взяла на себе зобов`язання, щодо його виконання. Тобто, підписавши кредитний договір, позичальник погодилася з усіма його умовами і частково погашаючи кредитну заборгованість визнавала його чинність.

Випискою по особовому рахунку за договором № 200139932 від 17 квітня 2018 року за період з 17 травня 2018 року по 10 червня 2023 року підтверджується, що ОСОБА_1 отримувала кредитні кошти на свій рахунок у банку АТ «Банк Форвард» і частково здійснювала погашення нарахованої кредитної заборгованості (а.с. 36-67).

Так, за вказаною випискою з банківського рахунку позичальник ОСОБА_1 останній платіж на часткове погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 здійснила 28 вересня 2022 року в сумі 201,21 грн. та 17 січня 2023 року Банком погоджено надання коштів на виконання кредитного Договору в сумі 210 грн., а відтак, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив заперечення і доводи відповідачки про використання кредитних коштів востаннє в 2020-2021 роках та, що з цього часу позичальник не користувалась кредитом (а.с. 47-51 зворот, 96).

Сума заборгованості ОСОБА_1 за вищевказаною випискою з банківського кредитного рахунку визначена Банком і складає - 19 579 грн. (41168,60 грн. дебет - 21583,60 грн. кредит) за тілом кредиту, 1002,13 грн. (34278,52 грн. дебет - 33 276,39 грн. кредит) за процентами та 833,77 грн. за комісією (21294,63 грн. дебет - 20460,86 грн. кредит), інших об`єктивних доказів наявності заборгованості за тілом кредиту до суду не надано і судом не встановлено (а.с. 15 зворот- 35, 47-51зворот, 52-57, 58-60).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними доводи позивача про наявність кредитної заборгованості за тілом кредиту в сумі 20 844.13 грн., 15 003,53 грн. заборгованості за процентами за користування кредитними коштами. Позивачем не надано об`єктивних доказів зазначеної заборгованості за комісією в сумі 21 423,03 грн.

Апеляційний суд враховує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»

Аналогічні за змістом висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 755/2284/16-ц.

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунку позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Такий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14, від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16, від 07 грудня 2022 року у справі № 298/825/15.

Суд апеляційної інстанції перевірив та відхилив доводи відповідачки ОСОБА_1 про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, врахувавши наступне.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.256, 257 ЦК України).

Статтею 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

11 березня 2020 року постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11 березня 2020 року №211 впроваджено дію карантину на території України. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України були продовжені на строк дії такого карантину (п.12 Прикінцевих та перехідних положень). 1 липня 2023 завершено дію карантину відповідно до Постанови КМ України № 651 від 27.06.2023 року.

Згідно з п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Таким чином, з урахуванням введення карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) 12.03.2020, а також введення воєнного стану в Україні 24.02.2022, строк дії якого продовжено по даний час, 3-річний строк позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України, не сплив та був продовжений на строк дії такого карантину, а в подальшому зупинений у зв`язку із введенням воєнного стану, то позивачем позов пред`явлено у межах строку позовної давності.

З огляду на вищевказане, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав задоволення заяви відповідачки про відмову в позові з підстав пропуску строку позовної давності, оскільки такий строк позивачем не пропущений.

Проте вищевказані фактичні обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, який дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Згідно з частиною першою ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя ст. 89 ЦПК України).

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що рішення Баришівського районного суду Київської області від 06 серпня 2025 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Щодо понесених судових витрат.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно зі ст. 30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі East/WestAllianceLimited проти України заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі Заїченко проти України (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Із наданих та досліджених доказів на підтвердження витрат, понесених позивачем на оплату професійної правничої допомоги у суді першої інстанції, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що звертаючись із позовом позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу 7 000, 00 грн (а.с. 1-4).

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу в апеляційному суді представник позивача надав належним чином засвідчену копію договору про надання правової (правничої) допомоги № 0206 від 02 червня 2025 року, укладеного ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» та АО «Апологет» в особі адвоката, керуючого партнера Усенка М.І. (а.с. 79).

Відповідно до пункту 1.1 цього договору, клієнт замовляє, приймає та оплачує, а виконавець надає послуги правової (правничої) допомоги адвокатського захисту, представництва клієнта у всіх судах загальної юрисдикції, а також у відносинах з юридичними особами незалежно від форми власності, та надає інші послуги, необхідні для забезпечення належного захисту прав і законних інтересів клієнта.

Згідно з п. 1.2 договору від 02 червня 2025 року, цим договором клієнт призначає виконавця своїм представником. Виконавець набуває права реалізовувати права клієнта, надавати від його імені пояснення, заяви, скарги, клопотання тощо, а також представляти інтереси в усіх органах державної влади, судах загальної юрисдикції в організаціях будь-яких форм власності та вчиняти інші дії, користуючись правами, які передбачені ст.ст. 43, 49, 64 ЦПК України, ст. 42, 46, 61 ГПК України. Виконавець має право вчиняти від імені клієнта дії, спрямовані на досудове врегулювання спорів.

Як передбачено пунктом 1.3 договору, всі вищевказані права надаються для комплексного супроводу судових справ із стягнення заборгованості за кредитними договорами, право вимоги щодо якої належить клієнту.

Згідно з пунктом 1.4 договору про надання правової (правничої) допомоги № 0206 від 02 червня 2025 року, строк дії даного договору становить 3 роки. Строк може бути змінено шляхом укладення додаткової угоди.

Сторони погодили у пункті 2.3 договору від 02 червня 2025 року, що вартість наданих послуг правничої допомоги за 1 кредитну справу складає 7 000, 00 грн без ПДВ.

Відповідно до пункту 2.4 договору, детальна інформація про справу, обсяг послуг, ціну послуг вказуються у акті наданих послуг.

Згідно з актом № 787 наданих послуг (правової (правничої) допомоги) від 09 червня 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» та АО «Апологет» в особі адвоката, керуючого партнера Усенка М.І. підписанням цього акту підтверджують факт надання Адвокатським об`єднанням та прийняття клієнтом послуг відповідно до положень укладеного ними договору про надання правової (правничої) допомоги № 0206 від 02 червня 2025 року.

Згідно з пунктом 2 акту від 09 червня 2025 року виконавцем надано клієнту, а клієнтом прийнято послуги згідно договору про надання правової (правничої) допомоги № 0206 від 02 червня 2025 року: боржник ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , кредитний договір № 200139932 (а.с. 79 зворот).

Відповідно до пункту 3 акту від 09 червня 2025 року, сума наданих послуг, відповідно до договору складає 7 000, 00 грн.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить із того, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічні висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, від 14 вересня 2021 року у справі № 204/6564/19, провадження № 61-1970св21, від 09 листопада 2021 року у справі № 648/2776/20, провадження № 61-7641св21.

Велика Палати Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 вказала, що «при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу».

Подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Також у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару інша сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Аналогічні висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

Так, сторони договору визначили вартість послуг, необхідних для надання правничої допомоги у розмірі 7 000, 00 грн.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується зі статтею 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Як вбачається з детального опису наданих послуг до акту № 787 за договором про надання правової (правничої) допомоги № 0206 від 02 червня 2025 року, АО «Апологет» виконав послуги: усна консультація клієнта щодо перспектив та порядку стягнення заборгованості за кредитним договором (30 хв), ознайомлення з матеріалами кредитної справ (2 год.), погодження правової позиції клієнта у справі (30 хв), складення позовної заяви з урахуванням правової позиції клієнта (3 год. 30 хв), подання заяви до суду від імені клієнта (1 шт), а всього 6 год. 30 хв, 1 шт (а.с. 80).

Оцінюючи подані представником позивача докази на підтвердження понесених ним витрат у суді першої інстанції, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що зазначені позивачем витрати на правничу допомога адвоката підтверджені.

Клопотання про зменшення суми витрат на правову (правничу) допомогу або заперечення відповідача матеріали справи не містять.

Предмет спору в цій справі не є складним і характер вимог є розповсюдженою категорією цивільних справ, відсутня потреба у вивченні великого обсягу фактичних даних і процесуальні документи, які містяться у ній, не є складними та не можуть займати значних витрат часу на їх виготовлення і побудову правової позиції професіоналом в галузі права.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 7 000,00 грн відповідає критеріям обґрунтованості та реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, є співмірним з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, зважаючи на складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг.

Відповідно з відповідача підлягає стягненню сума, пропорційно до частини задоволеного позову (37,39%) у розмірі 2617,30 грн. (7 000, 00 грн х 37,39%) у відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу, пов`язану із розглядом справи в суді першої інстанції.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» слід стягнути 913,21 грн. (2 422, 40 грн х 37,39%) судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 1358, 60 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції (а.с. 11, 119).

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» - задовольнити частково.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 06 серпня 2025 року -скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» () заборгованість за кредитним договором № 200139932 від 17 квітня 2018 року у розмірі 19 579 грн. за тілом кредиту, 1002,13 грн. за процентами та 833,77 грн. за комісією.

В іншій частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП) НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» () - 2617,30 грн. витрат на професійну правничу допомогу, 913,21 грн. судового збору за розгляд справи районним судом та 1358, 60 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов