КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/2613/25
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.
при секретарі Матвієвої А.В.,
- представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,
розглянувши у судовому засіданні в м. Одесі в приміщенні суду у місті Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом
третя особа ОСОБА_4 ,
про визнання права власності на частину квартири
та визнання права власності,
Позивач ОСОБА_1 31.03.2025 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності, згідно якої, з урахуванням заяви від 02.04.2025 про виправлення технічної описки у позовних вимогах, просить суд:
- припинити за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він - ОСОБА_1 є власником 3/4 часток квартири АДРЕСА_1 . Позивач вказує, що він мешкає у даній квартирі, разом зі своєю дружиною - ОСОБА_4 , шлюб з якою зареєстровано 06.06.2015 року. Іншим співвласником вказаного майна з розміром частки 1/4, як вказує позивач, є ОСОБА_3 , яка йому належить за наслідком прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак свідоцтва про право на спадщину за законом він не отримував, як і не здійснив дії зтрації права власності.
Позивач вказує, що відповідач, як власник частки квартири АДРЕСА_1 , за наслідком прийняття спадщини, фактично у даній квартирі не мешкає, речі його відсутні, житловою площею не цікавиться, витрат з її утримання не несе, жодних прав власника не реалізовує. Поряд з цим, у даній квартирі, як зазначає позивач, проживає він разом з дружиною, якими здійснюються усі дії з утримання цього майна і понесення на нього витрат, яке є єдиним їх житлом.
Також, як зазначає позивач, він як власник більшої частини цього майна, а саме , позбавлений можливості здійснювати будь-які повноправні дії з розпорядження цим майном, через наявність у відповідача права власності на незначну частку в цьому майні, розміром 1/4, якою він не цікавиться. Крім того, позивач як вказує, у позасудовому порядку не може вирішити з відповідачем питання з належного володіння і користування даною квартирою, оскільки з відповідачем відсутній зв`язок та спілкування. Додатково позивач вказує, що він позбавлений можливості виділити в натурі належну йому частку розміром зі спільного з відповідачем майна.
За наслідком чого, позивач вважає за можливе припинити право власності відповідача на належну йому частку спірної квартири, оскільки вона є незначною по відношенню до частки позивача та не може бути виділена в натурі, з виплатою відповідачеві грошової компенсації за вартість його частки за ринковими цінами.
З посиланням на вказані обставини, позивач звернувся до суду з цим позовом.
У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 04.04.2025 року вказану позовну заяву прийнято до провадження, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
02.04.2025 року представником позивача надано до суду клопотання про витребування доказів, яке ухвалою суду від 08.05.2025 року задоволено та витребувано:
06.06.2025 року до суду на виконання ухвали суду від 08.05.2025 року про витребування доказів надійшла відповідь з КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради.
Також, 30.05.2025 року на виконання даної ухвали суду до суду надійшла відповідь з Одеського державного нотаріального архіву про неможливість виконання ухвали суду з підстав того, що матеріали спадкової справи, копії якої заявлені до витребування, до Одеського державного нотаріального архіву не передавались на зберігання та перебувають у Київській державній нотаріальній конторі м. Одеси.
З посиланням на дану відповідь та необхідність витребування копій нотаріальної спадкової справи, що була відкрита після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , що необхідно для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, представник позивача 09.06.2025 року звернулась до суду з клопотанням про витребування цих доказів з Київської державної нотаріальної контори м. Одеси.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 11.06.2025 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано з Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі (місцезнаходження: м. Одеса, вул. Космонавтів, 11 А) належним чином засвідчену копію нотаріальної спадкової справи №639/96 (номер у спадковому реєстрі №1065252) заведеної до майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .
27.06.2025 року до суду на виконання ухвали суду від 11.06.2025 року надійшли з Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса витребувані судом докази.
01.09.2025 року до суду від представника позивача також надійшли заяви з приєднанням до матеріалів справи доказів на підтвердження виконання ухвали суду від 08.05.2025 року з внесення грошових коштів на депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації України в Одеській області та їх зарахування.
08.10.2025 судом було ухвалено закрити стадію підготовчого провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 18.11.2025 року о 12 год. 00 хв.
До судового засідання призначеного на 18.11.2025 року з2025 року з`явився лише представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , яка вважали наявними підстави для розгляду справи за відсутності інших учасників справи, не заперечували проти розгляду справи в заочному порядку, позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити.
Інші учасники справи: відповідач та третя особа до судового засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином.
Однак, від третьої особи ОСОБА_4 наявна в матеріалах справи заява, яка надійшла до суду 14.04.2025 року, про визнання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності.
Щодо неявки та сповіщення відповідача, суд зазначає наступне.
Статтею 128 ЦПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.
Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається зокрема фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Згідно з отриманою судом відповіддю №1249596 від 01.04.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру, інформація про зареєстроване місце проживання відповідача відсутня.
Також згідно з відповіддю адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області повідомлено про неможливість встановити зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 .
Також, з отриманих судом під час розгляду справи, на виконання ухвали суду про витребування доказів, копій матеріалів спадкової справи до майна ОСОБА_5 , яка містить заяву від ОСОБА_3 про прийняття спадщини з зазначення особистих даних, вбачається відсутність особисто визнаного ОСОБА_3 власного місця проживання в Україні.
За наслідком викладеного, повідомлення відповідача про дату, час і місце проведення розгляду справи та дат, час і місця проведення судових засідань здійснювалось шляхом надання оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого, відповідач у відповідності до приписів ч.11 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленим належним чином.
Одночасно, судом здійснювалось повідомлення відповідача про дату, час і місце проведення усіх призначених судових засідань, у тому числі попередніх та призначене на 18.11.2025 року, шляхом скерування судової повістки за місцем спірного нерухомого майна, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , однак поштова кореспонденція, яка була скерована для вручення відповідачу, була повернута до суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Таким чином, відповідач про дату, час і місце проведення розгляду справи у відповідності до положень статті 128 ЦПК України повідомлений належним чином, однак, у встановлений судом процесуальний строк не скористався процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, не було надано жодних заперечень проти заявлених позовних вимог та поданих до суду доказів, про причини неявки до судового засідання суд не повідомив.
У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Підстав для відкладення судового засідання у відповідності до статті 223 ЦПК України, судом не встановлено.
Судом враховується, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції.
Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.
Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.
Враховуючи вищевикладене, неявку відповідача до судового засідання без поважних причин та строки розгляду справи, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 18.11.2025 року за наявною явкою сторін по справі та на підставі наявних документів в матеріалах справи.
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням викладеного, відсутності заперечень представника позивача, у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Заслухавши пояснення представника позивача по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 28.11.2025 року о 11 год. 00 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення.
Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлялись належним чином.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з наступних підстав.
Судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 (надалі за текстом квартира).
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер співвласник вищевказаної квартири ОСОБА_5 , за наслідком чого відкрилась спадщина на належне за час життя останньому нерухоме майно, у тому числі на частку квартиру АДРЕСА_1 .
У відповідності до витребуваних судом на підставі ухвали суду від 17.06.2025 року доказів, судом встановлено, що до майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори було заведено спадкову справу №639/96.
З матеріалів спадкової справи №639/96 вбачається, що спадкування до майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснювалось за законом, спадкодавцем за життя заповіт не складався.
З заявами про прийняття спадщини за законом до майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулись, а саме: ОСОБА_3 як син померлого, шляхом скерування заяви 31.05.1996 року, яка надійшла до державної нотаріальної контори 25.06.1996 року; ІНФОРМАЦІЯ_3 дружина померлого ОСОБА_6 , яка у відповідності до довідки №80 виданої 25.11.1996 року проживала разом зі спадкодавцем ОСОБА_5 спільно станом на день його смерті.
24.01.1997 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Волковою Л.В. було видано ОСОБА_6 свідоцтво про право на спадщину за законом від 24.01.1997 року, зареєстроване в реєстрі за №4-221, у відповідності до якого свідоцтво видано в порядку спадкування за законом до майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , на частку квартири АДРЕСА_1 , зі складу спадкового майна частки цієї квартири.
У відповідності до матеріалів спадкової справи №639/96, свідоцтво про право на спадщину за законом на іншу частку спадкового майна, а саме частку квартири АДРЕСА_1 , не видавалось.
Також з матеріалів справи вбачається відсутня інформація щодо інших спадкоємців до майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , якими реалізовано право на прийняття спадщини, крім - ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .
24.02.1997 року Одеським міським бюро технічної інвентаризації на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.01.1997 року, зареєстроване в реєстрі за №4-221, зареєстровано за ОСОБА_6 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 .
За наслідком чого, судом встановлено, що на підставі вищевказаного свідоцтва про право власності на житло від 18.10.1994 року за № НОМЕР_1 , та свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.01.1997 року, зареєстроване в реєстрі за №4-221, ОСОБА_6 належало часток квартири АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 17.11.2021 року.
Однак, за життя ОСОБА_6 та ОСОБА_1 04.12.2015 року уклали договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №2-2095, за умовами якого ОСОБА_6 передала, а ОСОБА_1 прийняв у власність частки квартири АДРЕСА_3 .
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №410786864 від 31.03.2025 року вбачається, що частки квартири АДРЕСА_1 зареєстровані на праві власності на підставі вказаного договору довічного утримання від 04.12.2015 року, р.№2-2095, за ОСОБА_1 .
Станом на день видачі вказаної довідки, право власності на іншу частку вказаної квартири не зареєстровано, за наслідком чого суд зазначає.
На час смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , діяв Цивільний Кодекс УРСР (в редакції 1963 року).
Як вже встановлено, інша частка квартири АДРЕСА_1 , входила до складової спадщини, яка складалась з частини цієї квартири, що залишилась після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про право на спадщину за законом на яку державним нотаріусом не видавалось.
Спадкоємцями до майна померлого спадкодавця ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , які входять до спадкоємців першої черги та якими реалізовано у встановлений законом строк право на прийняття спадщини були: ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , а відтак частка кожного зі спадкоємців у спадковому майні, що в цілому складалось з частки квартири, становить по частці за кожним. Як вже судом зазначено, ОСОБА_6 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом щодо частки цієї квартири.
Отже, частка квартири АДРЕСА_1 , як складова спадщини до майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , була прийнята спадкоємцем ОСОБА_3 у встановлений законом спосіб, шляхом вчинення дій з її прийняття та подання заяви про прийняття спадщини, однак останнім не вчинено дій з отримання на цю частку майна свідоцтва про право на спадщину за законом та не зареєстровано право власності на неї.
Дані правовідносини регулюються розділом VІІ «Спадкове право» ЦК УРСР 1963 року, статтею 524 якого визначено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.
Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.
Згідно зі статтями 549, 554 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
У постановах Верховного Суду від 11 вересня 2020 року в справі № 348/618/15-ц та від 05 березня 2021 року в справі № 585/2993/17 зазначено, що згідно з частинами першою, другою статті 549 ЦК України 1963 року спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року в справі № 333/537/13 зазначено, що для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій у визначений законом строк.
У постанові від 25 листопада 2020 року в справі № 631/1153/13-ц Верховний Суд вказав, що фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась.
Пунктом 108 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. N18/5, що була чинна станом на день смерті спадкодавця встановлено, що на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину.
Пунктом 109 вказаної Інструкції у зазначеній редакції визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх
бажанням кожному з них окремо.
Пунктом 113 вказаної Інструкції у зазначеній редакції визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу (1540-06).
Також у відповідності до положень статті 1296 ЦК України, в діючій редакції, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Статтею 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.
Згідно частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину є правом, а не обов`язком спадкоємця.
У постанові Верховного Суду України від 8 квітня 2015 року у справі № 6-33цс15 зазначено, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.
Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
Проте відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.
За наслідком чого, суд доходить до висновку, що відповідачу ОСОБА_3 належить частка спірної квартири АДРЕСА_1 , з моменту прийняття спадщини в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак щодо якого відповідачем свідоцтво про право на спадщину за законом не отримано та не вчинено дій з державної реєстрації права власності, що позбавляє відповідача вчиняти право розпорядження цим майном.
У відповідності до заяви ОСОБА_3 скерованої 31.05.1996 року про прийняття спадщини до майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , вбачається, що останній проживав в Російській Федерації.
Як вже судом встановлено, відповідач - ОСОБА_3 зареєстрованого місця проживання в Україні не має.
Іншим співвласником спірної квартири, як вище встановлено судом, з розміром части , є позивач ОСОБА_1 .
У відповідності до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 починаючи з 06.06.2015 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .
У відповідності до наданих багато численних квитанцій (а.с.85-119, І том) вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 здійснюється на постійній основі сплата житлово-комунальних послуг наданих за адресою спірної квартири АДРЕСА_1 , як і здійснювались дії з утримання відповідного майна у належному стані, проводились ремонтні роботи.
Згідно з висновком експертного дослідження №15/01 судової будівельно-технічної експертизи, складеного 15.01.2025 року судовим експертом Накул Оленою Миколаївною, який містить попередження експерта про кримінальну відповідальність за дачу неправдивого висновку за ст. 384, 385 КК України, експертом здійснено висновок, що у зв`язку з неможливістю організації окремих входів в квартиру для кожного зі співвласників, а також неможливістю забезпеченням кожного із співвласників всіма необхідними підсобними приміщеннями (кухнею, санвузлом, коридором), організувати житлові приміщення відповідно до діючих норм, виконати поділ квартири АДРЕСА_1 , відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва, між співвласниками з дотриманням рівностей ідеальних часток співвласників частки та частки кожному, не надається можливим. Судовим експертом встановлено, що ринкова вартість частини квартири АДРЕСА_1 , станом на 15.01.2025 року становить 432440,00 грн., без ПДВ.
Позивач стверджуючи про наявність підстав в порядку статті 365 ЦК України для припинення права власності відповідача на частку у вказаній спірній квартирі, звернувся до суду з цим позовом.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Одним зі способів захисту є захист права власності.
Згідно з положеннями ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з положенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України).
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст.317 ЦК України).
Суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом (ст.318 ЦК України).
За приписами статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з положеннями ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку,встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
За приписами ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.
Згідно зі статтею 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до вимог ч. ч. 1 - 3 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
За правилами ч.1 ст.365ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі (п.1); річ є неподільною (п.2); спільне володіння і користування майном є неможливим (п.3); таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (п.4).
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17 дійшла до висновку, що відсутність подібної конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 Цивільного кодексу України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).
Отже, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини 1 статті 365ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.
Крім того, за змістом статті 365 ЦК України неможливість спільного володіння і користування майном може мати місце лише у тому випадку, якщо річ є неподільною.
З огляду на викладене при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.
Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні.
Верховний Суд у постанові від 09 січня 2024 року у справі №723/3902/20 (провадження № 61-7633св23) зазначив, що якщо співвласники не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство, один з них не бере участі у витратах, яких потребує утримання майна, не несе витрати зі сплати житлово-комунальних послуг можна стверджувати про неможливість спільного володіння та користування майном, адже такі обставини практично завжди призводять до виникнення конфліктних ситуацій серед співвласників, проте не є безумовними підставами для примусового припинення права власності на частину належного особі майна, якщо таке припинення завдасть істотної шкоди інтересах співвласника та членам його сім`ї.
У відповідності до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень.
Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.
Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Приймаючи вищевикладене та надаючи оцінку наявним в матеріалах справи доказам, суд зазначає наступне.
Як вже встановлено, спірна квартира АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності: позивачеві ОСОБА_1 з розміром частки , та відповідачеві ОСОБА_3 з розміром частки , з моменту прийняття спадщини в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак щодо якого відповідачем свідоцтво про право на спадщину за законом не отримано та не вчинено дій з державної реєстрації права власності, що позбавляє відповідача вчиняти право розпорядження цим майном.
Отже, частка відповідача у спірному майні є меншою.
У відповідності до поданих до суду доказів вбачається, що утримання спірної квартири, сплата житлово-комунальних послуг, проведення ремонтних робіт здійснюється позивачем та його дружиною ОСОБА_4 .
Жодних доказів на підтвердження прийняття участі в утриманні спірної квартири, наміру проживання в ній, відповідачем до суду не надано.
Також, як вбачається з матеріалів справи та доводів позивача, відповідач не є членом сім`ї позивача.
З аналізу судової практики вбачається, що поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку слід враховувати співвідношення вартості всього майна, часток кожного, тощо.
Згідно з висновком експертного дослідження №15/01 судової будівельно-технічної експертизи, складеного 15.01.2025 року судовим експертом Накул Оленою Миколаївною, який містить попередження експерта про кримінальну відповідальність за дачу неправдивого висновку за ст. 384, 385 КК України, здійснено висновок, що у зв`язку з неможливістю організації окремих входів в квартиру для кожного зі співвласників, а також неможливістю забезпеченням кожного із співвласників всіма необхідними підсобними приміщеннями (кухнею, санвузлом, коридором), організувати житлові приміщення відповідно до діючих норм, виконати поділ квартири АДРЕСА_1 , відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва, між співвласниками з дотриманням рівностей ідеальних часток співвласників частки та частки кожному, не надається можливим. Судовим експертом встановлено, що ринкова вартість частини квартири АДРЕСА_1 , станом на 15.01.2025 року становить 432440,00 грн., без ПДВ.
Також згідно з мотивувальної частини висновку вбачається, що загальна ринкова вартість вказаної квартири становить 1729760,00 грн.
Доказів на підтвердження іншої вартості вказаного майна матеріали справи не містять. відповідачем не спростовано та не надано доказів на підтвердження іншої вартості спірного майна.
Суд зазначає, що висновок експерта у відповідності до положень ст.. 76 ЦПК України належить до засобів доказування, а також у відповідності до положень ч.1 ст.102 ЦПК України, це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.
Відповідно до статті 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Частинами 7, 8 статті 102 ЦПК України передбачено, що у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Якщо експерт під час підготовки висновку встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини.
Як вбачається, вищевказаний висновок експертного дослідження складено судовим експертом, яким підтверджено що він обізнаний про кримінальну відповідальність за ст.. 384, 385 КК України за надання завідомо неправдивого висновку.
Сторонами по справі не спростовувався вказаний висновок та не визнавався неповним або необґрунтованим.
За наслідком чого, судом наданий до суду представником позивача вказаний висновок експертного дослідження №15/01 судової будівельно-технічної експертизи, складений 15.01.2025 року судовим експертом Накул Оленою Миколаївною, приймається в якості належного доказу.
Приймаючи визначену ринкову вартість спірної квартири, та її частку, суд вважає обґрунтованими доводи позивача, що частка відповідача у спірній квартирі є незначною у співвідношенні до загальної ринкової вартості квартири.
Зазначені обставини підтверджують також неможливість позивачеві здійснити виділ належної йому на праві власності більшої частини квартири в натурі.
Судом не встановлено обставин, які б підтверджували, що при наявних обставинах, припинення права відповідача на частку спірного майна завдасть йому істотної шкоди.
Також судом приймається, що відповідачем під час розгляду справи на виконання приписів ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано жодних доказів для спростування доводів позивача, які ґрунтуються на підставі належних доказах.
Згідно з ч. 2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.
Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем.
У п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від04.10.1991№ 7«Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», роз`яснено, що розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи.
Як вже судом встановлено, ринкова вартість належної відповідачеві частки спірної квартири, станом на 15.01.2025 року, становить в сумі 432440,00 грн.
Згідно з листом Територіального управління державної судової адміністрації України в Одеській області від 29.08.2025 року за №4335/вих25 підтверджено зарахування грошових коштів на підставі вищевказаних платіжних інструкцій в загальній сумі 432440,00 грн., в рахунок ринкової вартості 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 .
Отже, позивачем належним чином на виконання приписів ч.2 ст. 365 ЦК України виконано обов`язок з внесення грошових коштів на депозитний рахунок суду в рахунок ринкової вартості належної відповідачеві частки спірної квартири.
Приймаючи вищевикладене в цілому, повно та всебічно дослідивши обставини справи про припинення права власності на частку у спільній частковій власності, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд приходить до висновку, про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на те, що частка відповідача, яка становить 1/4 у спільному майні є очевидно незначною, не може бути виділена в натурі, відповідач з часу набуття підстав права власності, своєю часткою квартири не користується, не здійснив жодних дій з реєстрації права власності на неї, у спірній квартирі не мешкає, не підтримує її у придатному для проживання стані, не цікавиться станом помешкання, не є членом сім`ї позивача, як власника більшої частини квартири, на переконання суду припинення права власності відповідача на частину майна не завдасть істотної шкоди, на його користь буде стягнута відповідна грошова компенсація, тобто істотного порушення прав відповідача у разі припинення права власності на його частку не вбачається.
Одночасно судом враховуються висновки Верховного Суду викладені в постанові від 20 серпня 2024 року у справі №700/337/23, згідно з якими суд зазначив про наступне.
Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи (Постанова КЦС ВС від 21 серпня 2024 року №462/7300/20 (61-3945св24).
За наслідком вищевикладеного в цілому, суд вважає наявними у даній справі обставини, визначені п. 1-4 ч.1 ст.365 ЦК України, тому позов позивача є обґрунтованим, підлягає задоволенню, шляхом припинення за відповідачем права власності на частку у спільному майні, з виплатою останньому грошової компенсації вартості цієї частки майна в сумі 432440,00 грн., а за позивачем слід визнати право власності на цю частку майна.
Ухвалюючи рішення суду в цій справі судом враховується, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Приймаючи задоволення позовних вимог, у відповідності до положень статті 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача, у відшкодування сплаченого останнім судового збору, в загальній сумі 5535,60 грн. (4324,40 + 1211,20).
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1-18, 76-89, 128-131, 141, 245-248, 258, 259, 263-265, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_5 ), третя особа ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_6 ), про визнання права власності на частину квартири та припинення права власності задовольнити.
Припинити право власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку виникло з моменту прийняття спадщини в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на яку не зареєстровано.
Визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку належало ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , у відшкодування витрат зі сплати судового збору 5535 (п`ять тисяч п`ятсот тридцять п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 28.11.2025 року.

Головуючий Л. В. Калініченко