Номер провадження: 22-ц/813/3288/25
Головуючий у першій інстанції Огренич І.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 - адвоката Шахновського О.О.,

представник ДП «Адміністрація морських портів України - Перейми Д.О.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Держаного підприємства «Адміністрація морських портів України», в інтересах якого діє Перейма Денис Олександрович, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа: Правобережне відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві, про стягнення заборгованості зі сплати допомоги по вагітності та пологам та зобов`язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в:

30 травня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої дії адвокат Шахновський Олексій Олександрович, звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (-далі ДП «АМПУ»), третя особа: Правобережне відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві, про стягнення заборгованості зі сплати допомоги по вагітності та пологам та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить стягнути з ДП «АМПУ» заборгованість зі сплати допомоги по вагітності та пологам в сумі 210 894, 36 грн, зобов`язати ДП «АМПУ» нарахувати та сплатити за ОСОБА_1 єдиний соціальний внесок за період червень, липень, серпень 2017 року, посилаючись на те, що ДП «АМПУ» порушено право позивачки на отримання виплати за листками непрацездатності.

Позов обґрунтований тим, що 23 вересня 2013 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду начальника служби управління персоналом ДП «АМПУ».

05 травня 2017 року ДП «АМПУ» видано наказ №474-к, яким ОСОБА_1 , начальника служби управління персоналом, звільнено із займаної посади з 10 травня 2017 року.

В той же час, з 10 травня 2017 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному у зв`язку із вагітністю та пологами, що підтверджується відповідним листком тимчасової непрацездатності.

10 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до в.о. голови ДП «АМПУ» із заявою про призначення та виплату допомоги у зв`язку із вагітністю та пологами та надала листок непрацездатності від 10 травня 2017 року серія АДЖ №396096.

У зв`язку зі звільненням, в червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ДП «АМПУ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Постановою Одеського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року, з урахуванням додаткової постанови Одеського апеляційного суду від 10 березня 2020 року у справі 520/6577/17, визнано незаконним наказ в.о. голови ДП «АМПУ» від 05.05.2017 за №474-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника служби управління персоналом апарату управління ДП «АМПУ» з 10 травня 2017 року, поновлено ОСОБА_1 на вказаній посаді з 10 травня 2017 року.

На виконання постанови Одеського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року ДП «АМПУ» видано наказ від 28.02.2020 за №219-к «Про поновлення ОСОБА_1 ».

07 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулась до ДП «АМПУ» із заявою про надання відпустки по вагітності та пологам в період з 14 січня 2020 року по 18 травня 2020 року на підставі листка непрацездатності серія АДН №127541.

Наказом ДП «АМПУ» від 18.05.2020 за №365 ОСОБА_1 надано щорічну відпустку у зв`язку із вагітністю та пологами в період з 14 січня по 18 травня 2020 року на підставі заяви та листка непрацездатності серія АДН №127541.

24 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача з вимогою про призначення та виплату відповідної допомоги за листком непрацездатності серії АДЖ №396096.

Листом від 15.04.2020 за №1292/10-03-06/вих ДП «АМПУ» звернулось до Фонду соціального страхування України з проханням надати роз`яснення щодо правомірності оформлення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами в період з 14 січня 2020 року по 18 травня 2020 року та інформацію чи здійснювались виплати Фондом соціального страхування України ОСОБА_1 у зв`язку з вагітністю та пологами протягом 2017-2019 років.

Листом від 15.05.2020 за №1280-03-1 Виконавча дирекція Фонду соціального страхування повідомила, що інформація про здійснення фінансування допомоги по вагітності та пологах за рахунок коштів Фонду ОСОБА_1 за період 2017-2019 року в Єдиній інформаційно-аналітичній системі Фонду соціального страхування України відсутня.

Відповідно до листа Голови Комісії зі страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності апарату управління ДП «АМПУ» від 27.05.2020 вих. №129/Вих комісія розглянула листки непрацездатності ОСОБА_1 серії АДЖ №396096 за період з 10 травня 2017 року по 12 вересня 2017 року та серії АДН №127541 за період з 14 січня 2020 року до 18 травня 2020 року, у результаті чого відмовила в призначенні матеріального забезпечення за листком непрацездатності серії АДЖ №396096, оскільки термін звернення за призначенням закінчився.

З витягу з протоколу засідання Комісії зі страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності апарату управління ДП «АМПУ» від 22.05.2020 вбачається, що комісія прийняла рішення про оплату листка непрацездатності серії АДН №127541 частково, окрім періоду з 14 січня 2020 року по 07 лютого 2020 року, посилаючись на ч. 11 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Листом від 25.06.2020 за №2263/10-03-06 ДП «АМПУ» повідомило позивачку про відсутність законних підстав для виплати матеріального забезпечення за листком непрацездатності серії АДЖ №396096.

Постановою Одеського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року по справі №520/6577/17, залишеною без змін у частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди постановою Верховного Суду від 02.04.2024, стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 7 541 637,48 грн та моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

17 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до ДП «АМПУ» із заявою про виплату допомоги по вагітності та пологам на підставі листків непрацездатності за період з 10 травня 2017 року по 11 вересня 2017 року (126 календарних днів), та з 14 січня 2020 року по 07 лютого 2020 року (24 календарні дні), з огляду на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 02.04.2024 по справі №520/6577/17.

Листом від 10.05.2024 ДП «АМПУ» повідомило ОСОБА_1 про відмову у виплаті матеріального забезпечення за листком непрацездатності серії АДЖ №396096 в повному обсязі та частково за листком непрацездатності серії АДН №127541, що стало підставою звернення ОСОБА_1 з позовом до суду.

30 серпня 2024 року відповідач, ДП «АМПУ», в інтересах якого діє Перейма Денис Олександрович, надав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що відповідно до витягу з додатку до протоколу засідання Комісії зі страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності від 22.05.2020 комісія прийняла рішення про відсутність законних підстав для оплати матеріального забезпечення за листком непрацездатності серії АДЖ №396096 з підстав порушення строку подання лікарняного листка до комісії (пункт 5 статті 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції закону чинній на момент прийняття рішення).

Листом Голови Комісії зі страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності АУ ДП «АМПУ» від 27.05.2020 за вих. №129 повідомлено позивачку про прийняті рішення на засіданні комісії зі страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, яке відбулось 22 травня 2020 року.

Окрім того, до вказаного листа було додано копію витягу з додатку до протоколу засідання комісії від 22.05.2020.

Посилаючись на приписи Розділу V Положення про комісію (уповноваженого) із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, затвердженого Постановою правління Фонду соціального страхування України від 19 липня 2018 року №13, відповідач вважає, що у разі незгоди позивачки із рішенням комісії зі страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності апарату управління ДП «АМПУ» від 22.05.2020, ОСОБА_1. мала можливість оскаржити його до відділення робочого органу виконавчої дирекції Фонду, де перебуває на обліку підприємство, протягом 5 робочих днів з моменту утримання повідомлення про таке призначення або відмову, або до суду, чим своєчасно не скористалась.

На підставі викладеного, відповідач вважає, що рішення комісії від 22.05.2020 є чинним та неоскарженим позивачкою.

У зв`язку з чим, відповідач зазначив, що відсутні правові підстави для покладення на ДП «АМПУ» відповідальності в частині відшкодування заборгованості з оплати допомоги по тимчасовій непрацездатності за листком непрацездатності серії АДЖ №396096.

У судовому засіданні представник позивачки - адвокат Шахновський О.О. позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі.

Представник ДП «АМПУ» - Перейма Д.О., у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві.

Третя особа: представник Правобережного відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві до судового засідання не з`явився, викликався в судове засідання, про причини неявки суд не сповістив.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково.

Суд стягнув з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (, 01135, 01135, м. Київ, пр-т Берестейський, 14) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) заборгованість зі сплати допомоги по вагітності та пологам в сумі 210 894 (двісті десять тисяч вісімсот дев`яносто чотири) грн, 36 коп.;

зобов`язав Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» (, 01135, 01135, м. Київ, пр-т Берестейський, 14) нарахувати та сплатити за ОСОБА_1 єдиний соціальний внесок за період червень, липень, серпень 2017 року;

стягнув з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (, 01135, 01135, м. Київ, пр-т Берестейський, 14) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судові витрати в розмірі 3 758 (три тисячі сімсот п`ятдесят вісім) грн, 58 коп., в іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, ДП «АМПУ», в інтересах якого діє Перейма Денис Олександрович, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Так, третій особі Правобережного відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві судові повістки-повідомлення направлялись на всі відомі суду адресу місця їх перебування, однак поштові повідомлення повернулись до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 237-243, 245-250).

Згідно ч. 1 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Таким чином, оскільки судові повістки-повідомлення направлялись на всі відомі суду адресу місця перебування третьої особи Правобережного відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві, враховуючи, що отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а саме суду, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення третьої особи про дату, час та місце розгляду справи.

Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01.10.2020 по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача, задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 1 статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього ( стаття 4 КЗпП України).

Статтею 253 КЗпП передбачено, що особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню (крім домашніх працівників, які не беруть добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування).

Основними джерелами коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування є внески роботодавців (роботодавців - фізичних осіб), працівників. Бюджетні та інші джерела коштів, необхідні для здійснення загальнообов`язкового державного соціального страхування, передбачаються відповідними законами з окремих видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 254 КЗпП).

Згідно статті 1 Закону України «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 14 січня 1998 року №16/98-ВР, далі за текстом - Закон №16, загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом (далі - роботодавець), громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом.

Відповідно до абзацу 3 статті 2 Закону №16 завданням законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування є встановлення гарантій щодо захисту прав та інтересів громадян, які мають право на пенсію, а також на інші види соціального захисту, що включають право на забезпечення їх у разі хвороби, постійної або тимчасової втрати працездатності; безробіття з незалежних від них обставин, необхідності догляду за дитиною-інвалідом, хворим членом сім`ї, смерті громадянина та членів його сім`ї тощо.

Статтею 4 Закону №16 залежно від страхового випадку визначено такі види загальнообов`язкового державного соціального страхування, що включає і страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням.

Згідно останнього абзацу статті 6 Закону №16 об`єктом загальнообов`язкового державного соціального страхування є страховий випадок, із настанням якого у застрахованої особи (члена її сім`ї, іншої особи) виникає право на отримання матеріального забезпечення та соціальних послуг, передбачених статтею 25 закону №16.

Відповідно до статті 25 Закону №16 за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням надаються соціальні послуги та матеріальне забезпечення: у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, що включає допомогу по вагітності та пологах.

Згідно статті 26 Закону №16 до страхових випадків, з настанням яких надаються матеріальне забезпечення та соціальні послуги, належать вагітність і пологи.

Отже, норми Закону №16 визначають, що громадянин (особа) при виникненні страхового випадку, в тому числі вагітність та пологи, має право отримати соціальні послуги та матеріальну допомогу.

Соціальний захист пов`язується з неможливістю мати заробіток (трудовий дохід), його втратою чи недостатнім рівнем життєвого забезпечення громадянина і непрацездатних членів його сім`ї, зокрема у випадку безробіття як соціально-економічного явища. Загальнообов`язкове державне соціальне страхування становить систему прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом, громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом (стаття 1 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування - Закон №16).

Судом першої інстанції встановлено, що 23 вересня 2013 року позивачка ОСОБА_1 була прийнята на посаду начальника служби управління персоналом до ДП «АМПУ».

05 травня 2017 року ДП «АМПУ» видано наказ №474-к, яким ОСОБА_1 , начальника служби управління персоналом, звільнено із займаної посади з 10 травня 2017 року.

В той же час, з 10 травня 2017 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному у зв`язку із вагітністю та пологами, що підтверджується відповідним листком тимчасової непрацездатності.

10 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до в.о. голови ДП «АМПУ» із заявою про призначення та виплату допомоги у зв`язку із вагітністю та пологами та надала листок непрацездатності від 10.05.2017 серія АДЖ №396096.

У зв`язку зі звільненням, в червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ДП «АМПУ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Постановою Одеського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року, з урахуванням додаткової постанови Одеського апеляційного суду від 10 березня 2020 року у справі 520/6577/17, визнано незаконним наказ в.о. голови ДП «АМПУ» від 05 травня 2017 року №474-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника служби управління персоналом апарату управління ДП «АМПУ» з 10 травня 2017 року, поновлено ОСОБА_1 на вказаній посаді з 10 травня 2017 року.

На виконання постанови Одеського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року ДП «АМПУ» видано наказ від 28.02.2020 за №219-к «Про поновлення ОСОБА_1 », яким скасовано наказ ДП «АМПУ» від 05.05.2017 №474-к «По особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 начальника служби управління персоналом апарату управління із займаної посади з 10.05.2017. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника служби управління персоналом апарату управління ДП «АМПУ» з 10 травня 2017 року з посадовим окладом згідно штатного розпису.

07 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулась до ДП «АМПУ» із заявою про надання відпустки по вагітності та пологам в період з 14 січня 2020 року по 18 травня 2020 року на підставі листка непрацездатності серія АДН №127541.

Наказом ДП «АМПУ» від 18.05.2020 за №365 ОСОБА_1 надано щорічну відпустку у зв`язку із вагітністю та пологами в період з 14 січня по 18 травня 2020 року на підставі заяви та листка непрацездатності серія АДН №127541.

24 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача з вимогою про призначення та виплату відповідної допомоги за листком непрацездатності серії АДЖ №396096.

Листом від 15.04.2020 за №1292/10-03-06/вих ДП «АМПУ» звернулось до Фонду соціального страхування України з проханням надати роз`яснення щодо правомірності оформлення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами в період з 14 січня 2020 року по 18 травня 2020 року та інформацію чи здійснювались виплати Фондом соціального страхування України ОСОБА_1 у зв`язку з вагітністю та пологами протягом 2017-2019 років.

Листом від 15.05.2020 за №1280-03-1 Виконавча дирекція Фонду соціального страхування повідомила, що інформація про здійснення фінансування допомоги по вагітності та пологах за рахунок коштів Фонду ОСОБА_1 за період 2017-2019 року в Єдиній інформаційно-аналітичній системі Фонду соціального страхування України відсутня.

Відповідно до листа Голови Комісії зі страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності апарату управління ДП «АМПУ» від 27.05.2020 вих. №129/Вих комісія розглянула листки непрацездатності ОСОБА_1 серії АДЖ №396096 за період з 10 травня 2017 року по 12 вересня 2017 року та серії АДН №127541 за період з 14 січня 2020 року до 18 травня 2020 року, у результаті чого відмовила у призначенні матеріального забезпечення за листком непрацездатності серії АДЖ №396096, оскільки термін звернення за призначенням закінчився.

З витягу з протоколу засідання Комісії зі страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності апарату управління ДП «АМПУ» від 22.05.2020 вбачається, що комісія прийняла рішення про оплату листка непрацездатності серії АДН №127541 частково, окрім періоду з 14 січня 2020 року по 07 лютого 2020 року, посилаючись на ч. 11 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Листом від 25.06.2020 за №2263/10-03-06 ДП «АМПУ» повідомило позивачку про відсутність законних підстав для виплати матеріального забезпечення за листком непрацездатності серії АДЖ №396096.

Постановою Одеського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року по справі №520/6577/17, залишеною без змін у частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди постановою Верховного Суду від 02.04.2024, стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 7 541 637,48 грн та моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

17 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до ДП «АМПУ» із заявою про виплату допомоги по вагітності та пологам на підставі листків непрацездатності за період з 10 травня 2017 року по 11 вересня 2017 року (126 календарних днів), та з 14 січня 2020 року по 07 лютого 2020 року (24 календарні дні), з огляду на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 02.04.2024 по справі №520/6577/17.

Листом від 10.05.2024 ДП «АМПУ» повідомило ОСОБА_1 про відмову у виплаті матеріального забезпечення за листком непрацездатності серії АДЖ №396096 в повному обсязі та частково за листком непрацездатності серії АДН №127541, що стало підставою звернення ОСОБА_1 з позовом до суду.

Посилаючись на приписи Розділу V Положення про комісію (уповноваженого) із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, затвердженого Постановою правління Фонду соціального страхування України від 19 липня 2018 року №13, відповідач вважає, що у разі незгоди позивачки із рішенням комісії зі страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності апарату управління ДП «АМПУ» від 22 травня 2020 року, ОСОБА_1 мала можливість оскаржити його до відділення робочого органу виконавчої дирекції Фонду, де перебуває на обліку підприємство, протягом 5 робочих днів з моменту утримання повідомлення про таке призначення або відмову, або до суду, чим своєчасно не скористалась.

На підставі викладеного, відповідач вважав, що рішення комісії від 22 травня 2020 року є чинним та неоскарженим позивачкою.

У зв`язку з чим, відповідач в судовому засіданні зазначив, що відсутні правові підстави для покладення на ДП «АМПУ» відповідальності в частині відшкодування заборгованості з оплати допомоги по тимчасовій непрацездатності за листком непрацездатності серії АДЖ №396096.

Держава є гарантом забезпечення застрахованих осіб та надання їм відповідних соціальних послуг. Державні гарантії реалізації застрахованими громадянами своїх прав та законодавче визначення умов і порядку здійснення загальнообов`язкового державного соціального страхування є принципами загальнообов`язкового державного соціального страхування (Рішення Конституційного Суду України від 28.04.2009, №9-рп/2009).

Отже право на отримання матеріальної допомоги при настанні страхового випадку є непорушним та гарантованим Конституцією України та Законодавством.

Виходячи з принципу верховенства права та законності, що зазначені у статтях 8 і 19 Конституції України та статтях 2 і 5 Закону №16, жоден підзаконний нормативно-правовий акт не може встановлювати додаткові обмеження, що не передбачені Законом чи звужувати норми Закону.

Крім того, відповідно до статті 7 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року №2811-ХІІ, далі за текстом - Закон №2811, право на державну допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами мають за цим Законом всі жінки (у тому числі неповнолітні), які не застраховані в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV, далі - Закон №1105-XIV, відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючим громадянам щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, у разі нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, охорони їхнього життя та здоров`я.

Під час розгляду справи судом застосуванню підлягає норма закону у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону №1105-XIV в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності надається, зокрема, допомога по вагітності та пологах.

Статтею 25 Закону №1105-XIV врегульовано, що допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке компенсує втрату заробітної плати (доходу) за період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами.

Допомога по вагітності та пологах застрахованій особі виплачується за весь період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, тривалість якої становить 70 календарних днів до пологів і 56 (у разі ускладнених пологів або народження двох чи більше дітей - 70) календарних днів після пологів. Жінкам, віднесеним до 1-4 категорій осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, допомога по вагітності та пологах виплачується за 180 календарних днів зазначеної відпустки (90 - до пологів та 90 - після пологів). Розмір зазначеної допомоги обчислюється сумарно та надається застрахованій особі в повному обсязі незалежно від кількості днів відпустки, фактично використаних до пологів.

Допомога по вагітності та пологах виплачується застрахованій особі, яка усиновила дитину протягом двох місяців з дня її народження, зазначеного у свідоцтві про народження, за період з дня усиновлення і до закінчення 56 календарних днів (70 календарних днів у разі одночасного усиновлення двох і більше дітей, 90 календарних днів - для жінок, віднесених до 1-4 категорій осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи).

У разі надання застрахованій особі відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами у період її тимчасової непрацездатності листок непрацездатності по тимчасовій непрацездатності закривається і з дня настання цієї відпустки видається інший листок непрацездатності. Кожен із зазначених листків оплачується за відповідними нормами цього Закону.

У разі надання застрахованій особі відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами у період простою підприємства, установи, організації не з вини застрахованої особи, щорічної (основної чи додаткової) відпустки, відпустки без збереження заробітної плати, додаткової відпустки у зв`язку з навчанням, творчої відпустки допомога по вагітності та пологах надається з дня виникнення права на відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами.

За період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, що збігається з відпусткою для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, допомога по вагітності та пологах виплачується незалежно від допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відповідно до ст. 26 Закону №1105-XIV допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати (доходу), обчисленої у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, і не залежить від страхового стажу.

Сума допомоги по вагітності та пологах у розрахунку на місяць не повинна перевищувати розміру максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, з якої сплачувалися страхові внески до Фонду, та не може бути меншою, ніж розмір мінімальної заробітної плати, встановленої на час настання страхового випадку.

Статтею 32 Закону №1105-XIV було встановлено строки розгляду документів, призначення та виплати матеріального забезпечення за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності.

Відповідно до частини 1 вказаної статті документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження.

Повідомлення про відмову в призначенні допомоги із зазначенням причин відмови та порядку оскарження видається або надсилається заявникові не пізніше п`яти днів після винесення відповідного рішення.

Статтею 34 Закону №1105-XIV передбачалось, що фінансування страхувальників-роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється робочими органами Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду.

Підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами.

Робочі органи Фонду здійснюють фінансування страхувальників-роботодавців протягом десяти робочих днів після надходження заяви.

На момент звернення ОСОБА_1 із заявою від 10.05.2017 умови фінансування Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності страхувальників для надання ними матеріального забезпечення, передбаченого статтею 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», зокрема, допомоги по вагітності та пологах, регулювались Порядком фінансування страхувальників для надання застрахованим особам матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, затвердженим Постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 22 грудня 2010 №26, далі - Порядок.

Згідно пункту 2 Порядку фінансування страхувальників-роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється районними, міжрайонними, міськими виконавчими дирекціями відділень Фонду (далі - робочі органи Фонду).

Підставою для фінансування страхувальників-роботодавців робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами.

Пунктами 3, 4 Порядку передбачено, що у разі виникнення страхового випадку із застрахованою особою на підставі поданих документів, передбачених статтею 51 Закону, комісія (уповноважений) із соціального страхування підприємства з урахуванням вимог Положення про комісію (уповноваженого) підприємства, установи, організації із загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, затвердженого постановою правління Фонду від 23 червня 2008 року №25, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 липня 2008 року №636/15327, приймає рішення про призначення матеріального забезпечення застрахованій особі.

На підставі рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування підприємства про призначення матеріального забезпечення страхувальник-роботодавець нараховує суми матеріального забезпечення та оформлює заяву-розрахунок.

Відповідно до пункту 5 Порядку для отримання коштів Фонду для виплати матеріального забезпечення застрахованим особам, нарахованого страхувальником, страхувальник звертається до робочого органу Фонду за місцем обліку в органі Фонду або за місцем обліку, зазначеним в Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування, із заявою-розрахунком за підписом керівника та головного бухгалтера, засвідченою печаткою підприємства.

Робочі органи Фонду здійснюють фінансування страхувальників протягом десяти робочих днів після надходження заяви-розрахунку (пункт 8 Порядку).

На підставі матеріалів справи судом встановлено, що в порушення вимог ст. ст. 32, 34 Закону №1105-XIV ДП «АПМУ» у встановлений законом строк не розглянуло заяву ОСОБА_1 від 10.05.2017, не оформило та не направило до робочого органу Фонду заяву-розрахунок, не повідомило ОСОБА_1 про відмову в призначенні допомоги із зазначенням причин відмови та порядку оскарження, не повернуло позивачці оригінал листку непрацездатності від 10 травня 2017 року серія АДЖ №396096.

Відповідачем зазначені обставини не заперечуються та не надано доказів на їх спростування.

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до ДП «АМПУ» з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 11 ст. 22 Закону №1105-XIV в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин у разі настання тимчасової непрацездатності застрахованої особи у період вирішення спору про незаконність її звільнення з роботи допомога по тимчасовій непрацездатності надається за умови поновлення застрахованої особи на роботі з дня винесення такого рішення відповідним органом.

Постановою Одеського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року, з урахуванням додаткової постанови Одеського апеляційного суду від 10 березня 2020 року, визнано незаконним наказ в.о. голови ДП «АМПУ» від 05.05.2017 за №474-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника служби управління персоналом апарату управління ДП «АМПУ» з 10 травня 2017 року, поновлено ОСОБА_1 на вказаній посаді з 10 травня 2017 року.

Таким чином, відповідно до ч. 11 ст. 22 Закону №1105-XIV в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин на підставі заяви ОСОБА_1 від 10 травня 2017 року та оригіналу листка непрацездатності від 10 травня 2017 року серії АДЖ №396096 ДП «АМПУ» було зобов`язано нарахувати та сплатити на користь ОСОБА_1 відповідну соціальну допомогу з дня набрання чинності постановою Одеського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року.

Проте відповідачем заява ОСОБА_1 від 10.05.2017 у встановленому законом порядку не була розглянута, позивачка про результати розгляду її заяви не повідомлялась.

Листом від 15.05.2020 за №1280-03-1 Виконавча дирекція Фонду соціального страхування повідомила, що інформація про здійснення фінансування допомоги по вагітності та пологах за рахунок коштів Фонду ОСОБА_1 за період 2017-2019 року в Єдиній інформаційно-аналітичній системі Фонду соціального страхування України відсутня, що свідчить про те, що жодним страхувальником не подавалась заява-розрахунок з листком непрацездатності серії АДЖ №396096.

На підставі чого, суд дійшов висновку, що доводи позивачки про порушення її прав на отримання допомоги по вагітності та пологам за період за період з 10 травня 2017 року по 11 вересня 2017 року (126 календарних днів) на підставі листка непрацездатності серії АДЖ №396096 знайшли підтвердження матеріалами справи.

В той же час, судом відхиляються заперечення відповідача про відмову у призначенні матеріального забезпечення за листком непрацездатності серії АДЖ №396096 за період з 10 травня 2017 року по 11 вересня 2017 року на підставі пункту 5 статті 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції чинній на момент листування, а саме у зв`язку з тим, що звернення за призначенням допомоги надійшло пізніше дванадцяти календарних місяців з дня закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, оскільки із заявою про виплату ОСОБА_1 звернулась з дотриманням встановленого законом строку, а саме 10 травня 2017 року, проте відповідачем вказана заява у встановленому порядку розглянута не була.

В постанові Одеського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року, вирішуючи справу по суті, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що листки непрацездатності серії АДЖ №396096 та серії АДН №127541 підлягають оплаті у вигляді допомоги по тимчасовій непрацездатності, більш того вказані періоди непрацездатності було виключено при розрахунку суми до сплати за час вимушеного прогулу, оскільки за такий час ОСОБА_1 має бути призначена та виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності згідно з листками непрацездатності.

В постанові Верховного Суду від 02.04.2024, якою остаточно вирішено спір між ОСОБА_1 та ДП «АМПУ» щодо стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, зазначено, що касаційна скарга ДП «АМПУ» крім іншого мотивована тим, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не буде спів мірним, оскільки позивач у період із 10 травня 2017 до 07 лютого 2020 працювати не могла, перебувала на лікарняному та у відпустці по догляду за дитиною, а тому має право на соціальні виплати, які не є заробітною платою, тобто відповідач фактично не заперечував щодо знаходження позивачка на лікарняному та на її право отримання соціальних виплат.

Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди дійшли обґрунтованого висновку, що період вимушеного прогулу становить з 10 травня 2017 року до 07 лютого 2020 року. При цьому, виключаючи із розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу період перебування ОСОБА_1 на лікарняному, суди керувались положеннями частини 11 статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до ст. 8 Закону №1105-XIV роботодавець як страхувальник зобов`язаний здійснювати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид страхових виплат та надання соціальних послуг згідно з цим Законом.

Роботодавцеві забороняється вчиняти будь-які дії, що можуть призвести до прийняття ним разом із застрахованою особою спільного рішення, яке може в подальшому зашкодити цій особі або членам її сім`ї реалізувати своє право на страхові виплати та соціальні послуги відповідно до цього Закону.

Роботодавець несе відповідальність за шкоду, заподіяну застрахованим особам або уповноваженому органу управління внаслідок невиконання або неналежного виконання обов`язків, визначених цим Законом.

Оскільки рішення про відмову в призначенні страхової допомоги позивачки за її заявою від 10.05.2017 не приймалось та відповідач не подав до страховика заяви-розрахунку про здійснення фінансування для надання матеріального забезпечення, відповідальність за невиплату позивачці вказаного виду соціальної допомоги покладається саме на відповідача як на страхувальника.

За таких обставин, суд відхиляє доводи відповідача, щодо відсутності правових підстав для покладання відповідальності на ДП «АМПУ» в частині відшкодування заборгованості з оплати допомоги по тимчасовій непрацездатності за листком непрацездатності серії АДЖ №396096, оскільки матеріалами справи підтверджується дотримання позивачкою строку звернення за призначенням допомоги по вагітності та пологам.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.07.2023 по справі №552/16890/20 (провадження №14-15цс23).

Суд дійшов висновку, що визначальною є обставина, чи є на момент звільнення працівника роботодавець розпорядником коштів, що належать до виплати звільнюваному працівнику, і хто винен у тому, що такі кошти не виплачені.

Якщо страхові кошти перераховано до звільнення працівника і роботодавець став розпорядником таких коштів, то в розумінні частини 1 статті 116 КЗпП України такі кошти належать до виплат, які мають бути сплачені працівнику в день звільнення.

Якщо страхові кошти не були перераховані, але комісія із соціального страхування підприємства вчасно розглянула питання про оплату листа непрацездатності, роботодавець відправив заяву-розрахунок, а Фонд невчасно перерахував кошти, то Фонд несе відповідальність шляхом нарахування і стягнення індексації вказаної виплати.

Якщо комісія чи роботодавець не вчинили таких дій, то відповідальність за невиплату відшкодування покладається на роботодавця.

Оскільки комісія із соціального страхування ДП «АМПУ» вчасно не розглянула питання про оплату листа непрацездатності серії АДЖ №396096, наданого із заявою ОСОБА_1 від 10.05.2017, ДП «АМПУ» як роботодавець не відправило заяву-розрахунок, то відповідальність за невиплату соціальної допомоги покладається саме на роботодавця ДП «АМПУ».

З матеріалів справи вбачається, що комісія соціального страхування рішення із питання виплати допомоги за листком непрацездатності серії АДЖ №396096, який наданий із заявою ОСОБА_1 від 10.05.2017, не приймалось, що позбавило ОСОБА_1 можливості його оскарження в порядку, передбаченому розділом V Положення №13 (до відділення робочого органу Фонду або до суду).

Суд не приймає до уваги доводи відповідача, що позивачем не оскаржено рішення комісії в порядку, передбаченому розділом V Положення №13, оскільки докази прийняття комісією такого рішення за результатами розгляду заяви від 10.05.2017 відсутні в матеріалах справи.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача заборгованості зі сплати допомоги по вагітності та пологам за листком непрацездатності серії АДН №127541 за період з 14 січня 2020 року по 06 лютого 2020 року, суд виходить з наступного.

За результатами розгляду заяви позивачки Комісія зі страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності прийняла рішення про оплату листка непрацездатності серії АДН №127541 в частині 102 календарних днів, окрім періоду з 14 січня 2020 року по 06 лютого 2020 року, пославшись на ч. 11 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 11 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у разі настання тимчасової непрацездатності застрахованої особи у період вирішення спору про незаконність її звільнення з роботи допомога по тимчасовій непрацездатності надається за умови поновлення застрахованої особи на роботі з дня винесення такого рішення відповідним органом.

Постановою Одеського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року, з урахуванням додаткової постанови Одеського апеляційного суду від 10 березня 2020 року у справі 520/6577/17, визнано незаконним наказ в.о. голови ДП «АМПУ» від 05.05.2017 за №474-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника служби управління персоналом апарату управління ДП «АМПУ» з 10 травня 2017 року, поновлено ОСОБА_1 на вказаній посаді з 10 травня 2017 року.

Відповідно до постанови Одеського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року, залишеною без постановою Верховного Суду від 02.04.2024, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10 травня 2017 року по 07 лютого 2022 року (день поновлення позивача на роботі), який становить 7 541 637,48 грн, виходячи із наступного розрахунку.

Період розрахунку:

-з 10 травня 2017 року по 12 вересня 2017 року дні тимчасової непрацездатності (підлягають оплаті у вигляді допомоги по тимчасовій непрацездатності), а тому за період вимушеного прогулу не враховуються;

-з 13 вересня 2017 року по 13 січня 2020 року - тобто 582 робочих днів;

-з 14 січня 2020 року по 07 лютого 2020 року - дні тимчасової непрацездатності (підлягають оплаті у вигляді допомоги по тимчасовій непрацездатності), а тому за період вимушеного прогулу не враховуються.

При цьому, згідно копії довідки Управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області від 22.07.2021 за №03/2334, наданої представником позивачки до суду апеляційної інстанції вбачається, що згідно даних ЄІАС страхувальник ДП «АМПУ» подав заяву розрахунок від 03.06.2020 за період непрацездатності ОСОБА_1 з 14 січня 2020 року по 18 травня 2020 року та Правобережним відділенням УВД ФССУ у м. Києві були перераховані кошти у розмірі 165 531,72 грн за 102 дні непрацездатності (т. 3, а.с. 145).

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи і час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законодавством.

Страховий випадок (тимчасова непрацездатність у зв`язку з вагітністю та пологами) у ОСОБА_1 настав 14 січня 2020 року, що підтверджується листком непрацездатності АДН №127541.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина 1 статті 8 Конституції України).

У даному випадку позивачку було поновлено на роботі з 10 травня 2017 року, тому листок непрацездатності, який припадає на період вимушеного прогулу, підлягає оплаті в повному обсязі.

При цьому суд зауважує, що виплата за час вимушеного прогулу, яка була виплачена за рішенням суду та припадала на дні тимчасової непрацездатності позивачки, була утримана, а замість неї має бути призначена та виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності згідно з листком непрацездатності.

Щодо строків оскарження рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування підприємства ДП «АМПУ», оформленого протоколом від 22.05.2020, суд зазначає наступне.

Відповідно до розділу V Положення про комісію (уповноваженого) із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, затвердженого Постановою правління Фонду соціального страхування України від 19 липня 2018 року №13 рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування підприємства про призначення або відмову у призначенні матеріального забезпечення може бути оскарженим застрахованою особою до відділення робочого органу виконавчої дирекції Фонду, де перебуває на обліку підприємство, протягом 5 днів з моменту отримання повідомлення про таке призначення або відмову, що не позбавляє права застрахованої особи звернутися з цих питань до суду.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України).

За таких обставин, звернення позивачки до суду з позовом про стягнення невиплаченої допомоги по вагітності та пологам, за своїм змістом є оскарженням рішення комісії, при цьому звернення до суду не обмежується п`ятиденним строком.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з виплати допомоги по вагітності та пологам, суд не погоджується з розрахунком, наданим позивачкою.

Статтею 25 Закону №1105-XIV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, врегульовано, що допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке компенсує втрату заробітної плати (доходу) за період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами.

Допомога по вагітності та пологах застрахованій особі виплачується за весь період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, тривалість якої становить 70 календарних днів до пологів і 56 (у разі ускладнених пологів або народження двох чи більше дітей - 70) календарних днів після пологів. Жінкам, віднесеним до 1-4 категорій осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, допомога по вагітності та пологах виплачується за 180 календарних днів зазначеної відпустки (90 - до пологів та 90 - після пологів). Розмір зазначеної допомоги обчислюється сумарно та надається застрахованій особі в повному обсязі незалежно від кількості днів відпустки, фактично використаних до пологів.

Згідно ст. 26 Закону №1105-XIV допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати (доходу), обчисленої у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, і не залежить від страхового стажу.

Сума допомоги по вагітності та пологах у розрахунку на місяць не повинна перевищувати розміру максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, з якої сплачувалися страхові внески до Фонду, та не може бути меншою, ніж розмір мінімальної заробітної плати, встановленої на час настання страхового випадку.

Частиною другою ст. 33 Закону №1105-XIV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що Порядок обчислення середньої заробітної плати для надання допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року №1266, далі - Порядок №1266, сума допомоги по вагітності та пологах у розрахунку на місяць не повинна перевищувати розміру максимальної величини бази нарахування єдиного внеску та не може бути меншою, ніж розмір мінімальної заробітної плати, встановлений на час настання страхового випадку.

Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в редакції чинній на момент виникнення страхового випадку за листком непрацездатності серії АДЖ №396096, визначено, що максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює двадцяти п`яти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується внесок.

Згідно довідки від 30.08.2024 вих. №10-04-01.01-26/63, виданій ДП «АМПУ», середній заробіток для розрахунку допомоги по вагітності та пологам становить 1 281,78 грн, тому сума допомоги за листком непрацездатності серії АДЖ №396096 складає 161 504,28 грн (1 281,78 грн*126).

Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в редакції чинній на момент виникнення страхового випадку за листком непрацездатності серії АДН №127541, визначено, що максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Відповідно до довідки від 30.08.2024 вих. №10-04-01.01-26/64, виданій ДП «АМПУ», середній заробіток для розрахунку допомоги по вагітності та пологам становить 2 057,92 грн, а сума допомоги за листком непрацездатності серії АДН №127 541 складає 49 390,08 грн (2 057,92 грн*24).

Вирішуючи спір в частині зобов`язання ДП «АМПУ» нарахувати та сплатити єдиний соціальний внесок за ОСОБА_1 за періоди червень-серпень 2017 року, суд виходить з наступного.

Згідно Довідки за формою ОК-5 ( НОМЕР_2 ) від 12.03.2024 ДП «АМПУ» не сплачено єдиний соціальний внесок за ОСОБА_1 за періоди червень-серпень 2017 року.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI, далі - Закон №2464-VI.

Відповідно до ст. 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці.

Пунктами 1, 2 частини 2 ст. 6 Закону №2464-VI передбачено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст. 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

За таких обставин, враховуючи, що червень, липень, серпень 2017 року припадають на період тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 , відповідач як платник єдиного внеску був зобов`язаний нараховувати та сплатити єдиний внесок за вказаний період.

Судом відхиляються доводи відповідача, що позивачкою пропущено строк звернення до суду, встановлений ст. 233 КЗпП.

Відповідно до ст. 233 КЗпП працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною 2 цієї статті.

В той же час, предметом розгляду цієї справи є стягнення заборгованості з виплати допомоги по вагітності та пологам.

Спірні правовідносини врегульовано спеціальним Законом № 1105-XIV.

Згідно статті 10 Закону №1105-XIV спори, що виникають із правовідносин, передбачених цим Законом, вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до частини 2 вказаної статті строк давності в разі стягнення штрафних санкцій, передбачених цим Законом, а також інших видів заборгованості не застосовується.

Таким чином, позивачка, як застрахована особа, має право на звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості із соціальної допомоги по вагітності та пологам, а строк давності до стягнення цієї заборгованості не застосовується.

При таких обставинах, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими, доведеними та підлягаючими задоволенню частково.

Згідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 3 758,58 грн.

Посилання відповідача, ДП «АМПУ», в інтересах якого діє Перейма Денис Олександрович, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом помилково не враховано, що позивач вправі була оскаржити рішення комісії зі страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності апарату управління ДП «АМПУ» від 22.05.2020, яким їй було відмовлено в оплаті матеріального забезпечення за листком непрацездатності серії АДЖ №396096 з підстав порушення строку подання лікарняного листка до комісії, в у встановлений законом строк але рішення комісії від 22.05.2020 є чинним та неоскарженим позивачкою, тому відсутні правові підстави для покладення на ДП «АМПУ» відповідальності в частині відшкодування заборгованості з оплати допомоги по тимчасовій непрацездатності за листком непрацездатності серії АДЖ №396096, не приймаються до уваги за таких підстав.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011 (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25.10.2000, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07.10.2010 (остаточне 21 лютого 2011 року) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27.01.2004).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10.02.2010 (остаточне 10 травня 2011 року) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23.12.2003), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачкою ОСОБА_1 доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що строк звернення до суду за захистом порушеного права не пропущений. Роботодавець несе відповідальність за шкоду, заподіяну застрахованим особам або уповноваженому органу управління внаслідок невиконання або неналежного виконання обов`язків, визначених цим Законом. Оскільки рішення про відмову в призначенні страхової допомоги позивачки за її заявою від 10.05.2017 не приймалось та відповідач не подав до страховика заяви-розрахунку про здійснення фінансування для надання матеріального забезпечення, відповідальність за невиплату позивачці вказаного виду соціальної допомоги покладається саме на відповідача як на страхувальника. Отже, з відповідача підлягає стягненню сума допомоги за листком непрацездатності серії АДЖ №396096 в розмірі 161 504,28 грн (1 281,78 грн*126). Оскільки червень, липень, серпень 2017 року припадають на період тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 , то відповідач як платник єдиного внеску був зобов`язаний нараховувати та сплатити єдиний внесок за вказаний період.

Й навпаки, відповідачем не спростовані підстави позову.

Так, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилався на те, що відповідно до витягу з додатку до протоколу засідання Комісії зі страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності від 22 травня 2020 року комісія прийняла рішення про відсутність законних підстав для оплати матеріального забезпечення за листком непрацездатності серії АДЖ №396096 з підстав порушення строку подання лікарняного листка до комісії (пункт 5 статті 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції закону чинній на момент прийняття рішення).

Листом Голови Комісії зі страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності АУ ДП «АМПУ» від 27 травня 2020 року за вих. №129 повідомлено позивача про прийняті рішення на засіданні комісії зі страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, яке відбулось 22 травня 2020 року.

Окрім того, до вказаного листа було додано копію витягу з додатку до протоколу засідання комісії від 22 травня 2020 року.

Посилаючись на приписи Розділу V Положення про комісію (уповноваженого) із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, затвердженого Постановою правління Фонду соціального страхування України від 19 липня 2018 року №13, відповідач вважає, що у разі незгоди позивачки із рішенням комісії зі страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності апарату управління ДП «АМПУ» від 22 травня 2020 року, ОСОБА_1 мала можливість оскаржити його до відділення робочого органу виконавчої дирекції Фонду, де перебуває на обліку підприємство, протягом 5 робочих днів з моменту утримання повідомлення про таке призначення або відмову, або до суду, чим своєчасно не скористалась.

На підставі викладеного, відповідач вважає, що рішення комісії від 22.05.2020 є чинним та не оскарженим позивачкою.

У зв`язку з чим, відповідач в судовому засіданні зазначив, що відсутні правові підстави для покладення на ДП «АМПУ» відповідальності в частині відшкодування заборгованості з оплати допомоги по тимчасовій непрацездатності за листком непрацездатності серії АДЖ №396096.

Проте, розглядаючи аналогічну справу, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.07.2023 у справі №552/16980/20 (провадження №14-15цс) виходив з наступного: «Відповідно до абзацу 2 частини 4 статті 32 Закону №1105-XIV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не одержане застрахованою особою своєчасно матеріальне забезпечення виплачується за минулий час у розмірі, встановленому на час настання страхового випадку.

Суми матеріального забезпечення, не одержані з вини органу, що призначає матеріальне забезпечення, виплачуються застрахованій особі за минулий час з дотриманням вимог законодавства про індексацію грошових доходів населення (абзац 3 частини 4 статті 32 Закону №1105-XIV у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Обов`язок нарахувати суму матеріального забезпечення у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та оформити заяву-розрахунок, необхідну для подачі до робочих органів виконавчої дирекції Фонду, покладений на роботодавця, а саме на КП «Морська пошуково-рятувальна служба». Саме підприємству застрахована особа надає листок непрацездатності для його подальшої оплати.

Після отримання КП «Морська пошуково-рятувальна служба» від ОСОБА_1 30 січня 2020 року листка непрацездатності підзвітна підприємству й утворена ним комісія із соціального страхування не прийняла жодного рішення щодо його оплати, адміністрація КП «Морська пошуково-рятувальна служба» неодноразово самостійно зверталася з приводу відповідності листків непрацездатності ОСОБА_1 , що унеможливило комісією прийняття будь-якого рішення щодо листа непрацездатності, а відтак позбавило позивачку можливості оскаржити рішення комісії про відмову у виплаті.

Таким чином, обов`язок відшкодувати ОСОБА_1 суми заборгованості з оплати допомоги по тимчасовій непрацездатності за листком непрацездатності серії АДН №133456 за період з 25 по 29 січня 2020 року в розмірі 8 276,76 грн покладається саме на КП «Морська пошуково-рятувальна служба»».

Судом першої інстанції правильно встановлено, що в порушення вимог статей 32, 34 Закону №1105-XIV відповідачем, ДП «АПМУ» у встановлений законом строк не розглянуло заяву ОСОБА_1 від 10.05.2017, не оформило та не направило до робочого органу Фонду заяву-розрахунок, не повідомило ОСОБА_1 про відмову в призначенні допомоги із зазначенням причин відмови та порядку оскарження, не повернуло позивачці оригінал листку непрацездатності від 10 травня 2017 року серія АДЖ №396096.

Відповідачем зазначені обставини не заперечуються та не надано доказів на їх спростування.

Згідно ч. 11 ст. 22 Закону №1105-XIV в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин на підставі заяви ОСОБА_1 від 10.05.2017 та оригіналу листка непрацездатності від 10 травня 2017 року серії АДЖ №396096 ДП «АМПУ» було зобов`язано нарахувати та сплатити на користь ОСОБА_1 відповідну соціальну допомогу з дня набрання чинності постановою Одеського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року.

Проте відповідачем заява ОСОБА_1 від 10.05.2017 у встановленому законом порядку не була розглянута, позивачка про результати розгляду її заяви не повідомлялась.

Листом від 15.05.2020 за №1280-03-1 Виконавча дирекція Фонду соціального страхування повідомила, що інформація про здійснення фінансування допомоги по вагітності та пологах за рахунок коштів Фонду ОСОБА_1 за період 2017-2019 року в Єдиній інформаційно-аналітичній системі Фонду соціального страхування України відсутня, що свідчить про те, що жодним страхувальником не подавалась заява-розрахунок з листком непрацездатності серії АДЖ №396096.

За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку, що доводи позивачки про порушення її прав на отримання допомоги по вагітності та пологам за період за період з 10 травня 2017 року по 11 вересня 2017 року (126 календарних днів) на підставі листка непрацездатності серії АДЖ №396096 знайшли підтвердження матеріалами справи, тому відповідно до довідки від 30.08.2024 вих. №10-04-01.01-26/63, виданій ДП «АМПУ», сума допомоги за листком непрацездатності серії АДЖ №396096 складає 161 504,28 грн (1 281,78 грн*126).

Доводи відповідача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції повен був здійснити заміну третьої особи Правобережне відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві на його правонаступника Головне Управління Пенсійного фонду України в м. Києві, оскільки з 01 січня 2023 року Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду припинені, шляхом їх приєднання до Пенсійного фонду України, не приймаються до уваги за таких підстав.

У частині 1 статі 54 ЦПК України зазначено, що, якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. До такої заяви повинні бути додані докази про направлення її копії особі, про залучення якої як третьої особи подана заява.

Колегія судді вважає, що уданому випадку рішення суду першої інстанції не стосується прав та обов`язків Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, тому підстав для скасування судового рішення немає.

Також не приймається до уваги твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що у даному випадку ефективним способом захисту прав позивачки у справі є оскарження відмови комісії із соціального страхування у призначенні їй матеріального забезпечення в порядку, передбаченому розділом V Положення №13, оскільки докази прийняття комісією такого рішення в матеріалах справі відсутні.

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, правової висновок Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що строк звернення до суду за захистом порушеного права не пропущений. Роботодавець несе відповідальність за шкоду, заподіяну застрахованим особам або уповноваженому органу управління внаслідок невиконання або неналежного виконання обов`язків, визначених цим Законом. Оскільки рішення про відмову в призначенні страхової допомоги позивачки за її заявою від 10.05.2017 не приймалось та відповідач не подав до страховика заяви-розрахунку про здійснення фінансування для надання матеріального забезпечення, відповідальність за невиплату позивачці вказаного виду соціальної допомоги покладається саме на відповідача як на страхувальника. Отже, з відповідача підлягає стягненню сума допомоги за листком непрацездатності серії АДЖ №396096 в розмірі 161 504,28 грн (1 281,78 грн*126). Оскільки червень, липень, серпень 2017 року припадають на період тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 , то відповідач як платник єдиного внеску був зобов`язаний нараховувати та сплатити єдиний внесок за вказаний період.

Позивачка ОСОБА_1 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, у даному випадку в судовому засіданні позивачем доведено належним чином, що відповідач порушив її права. Тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України її права підлягають судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову в повному обсязі.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Держаного підприємства «Адміністрація морських портів України», в інтересах якого діє Перейма Денис Олександрович, залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 24 листопада 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда