Номер провадження: 22-ц/813/7307/25
Головуючий у першій інстанції Літвінова І. А.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника ОСОБА_1 адвоката Бурди Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Попова Олена Анатоліївна, на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.04.2025 року, ухваленого під головуванням судді Літвінової І.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 5 280,00 доларів США та 1 760,00 Євро суму основного боргу за договором позики від 01.02.2023 року та 65 312,54 грн. суму процентів, нарахованих відповідно до умов п. 1.3 договору позики від 01.02.2023 року за користування сумою позики, та судові витрати по даній справі.

В обґрунтування позову посилалась на те, що 01.02.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого сума позики складає 5 280,00 доларів США, що в еквіваленті, за курсом НБУ 36,56 гривень за 1 долар США, становить 193 036,80 грн. та 1 760,00 Євро, що в еквіваленті, за курсом НБУ 39,59 гривень за 1 Євро, становить 69 678,40 грн.

Позивач зазначила, що зважаючи на те, що на момент укладення договору позики від 01.02.2023 року ОСОБА_3 діяв за згодою своєї дружини ОСОБА_2 , остання також має відповідати в солідарному порядку за зобов`язаннями згідно означеного договору позики від 01.02.2023 року, як такого, що вчинений ОСОБА_3 в інтересах сім`ї.

Позивач також посилалась на те, що виконала свої зобов`язання за договором позики від 01.02.2023 року та передала ОСОБА_3 грошові кошти. Проте, ОСОБА_3 суму позики не повернув, сплату відсотків за користування коштами не здійснював, у зв`язку з чим позивач вимушена стягувати борг в судовому порядку.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.04.2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволенні.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину суми основного боргу за договором позики від 01.02.2023 року, визначену у доларах США - 5 280,00 доларів США, що еквівалентно на день ухвалення рішення 218 676,55 грн.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину суми основного боргу за договором позики від 01.02.2023 року, визначену в Євро - 1 760,00 Євро, що еквівалентно на день ухвалення рішення 82 855,52 грн.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти, нараховані відповідно до умов п. 1.3 договору позики від 01.02.2023 року за користування сумою позики - 65 312,54 грн.

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 851,60 грн. (а.с.45-53).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24.07.2025 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 адвоката Попової О.А. про перегляд заочного рішення суду від 18.04.2025 року було відмовлено (а.с.90-92).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Попова О.А. ставить питання про скасування заочного рішення Київського районного суду м. Одеси твід 18.04.2025 року, ухвалення нового судового рішення, яким позовну заяву залишити без задоволення, в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. В іншій частині заочне рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.04.2025 року в апеляційному порядку не оскаржується (а.с.94-99).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Бурди Т.С., просить оскаржуване судове рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (а.с.124-128).

В іншому відзиві відповідач ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 та просив її задовольнити, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог (а.с.138-140).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю представника ОСОБА_1 адвоката Бурди Т.С. та у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання (а.с.142-144).

Колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу за участю з`явившихся учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиви на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі та стягуючи заборгованість за договором позики в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_3 під час укладання договору позики підтвердив той факт, що беручи в борг грошові кошти у позивача, він діяв за згодою своєї дружини, а тому остання також має відповідати в солідарному порядку за зобов`язаннями, як такого, що вчинений ОСОБА_3 в інтересах сім`ї (а.с.45-53).

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 01.02.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики.

Пунктом 1.2 Договору позики передбачено, що сума позики складає 5 280,00 доларів США, що в еквіваленті, за курсом 36,56 гривень за 1 долар США, становить 193 036,80 гривень та 1 760 Євро, що в еквіваленті, за курсом 39,59 гривень за 1 Євро, становить 69 678,40 грн., строком до 30.01.2024 року. Крім того, згідно з п. 1.3 Договору за користування позикою, позичальник має сплатити позикодавцю 2% відсотків в місяць від суми позики в валюті позики (а.с.14-15).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що ОСОБА_3 не повернув суму позики за договором позики у встановлений строк, внаслідок чого у позичальника ОСОБА_3 виникла заборгованість у розмірі 5 280,00 доларів США та 1 760,00 Євро, а також відсотків у розмірі 65 312,54 грн.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.11.2024 року було задоволено клопотання ОСОБА_1 та залучено в якості співвідповідача ОСОБА_2 . Ухвала була мотивована тим, що на момент укладання договору позики, позивач ОСОБА_3 підтвердив той факт, що беручи грошові кошти у борг, він діяв за згодою своєї дружини ОСОБА_2 (а.с.36-38).

Доказів про отримання відповідачем ОСОБА_2 ухвали суду від 20.11.2024 року про залучення її до участі у справі в якості співвідповідача, а також копії позовної заяви та додатків до неї, матеріали справи не містять.

Разом з тим, заявник апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , починаючи з лютого 2022 року, проживають окремо, подружніх відносин не підтримують, сумісного господарства не ведуть.

Протилежного матеріали справи не містять.

Зокрема, згідно листа Державної прикордонної служби України №2-09/05 від 09.05.2025 року, ОСОБА_2 перетинала державний кордон України (виїзд) 28.07.2022 року та 21.07.2023 року (а.с.104). Відомостей про повернення ОСОБА_2 до України матеріли справи не містять.

Крім того, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.04.2024 року у справі №947/5734/24 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований 05.09.2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Вознесенському Вознесенського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №204, було розірвано (а.с.107-108).

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до положень ст.ст. 610, 611, 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов`язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ч. 3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане і інтересах сім`ї.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що при укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно ч. 3 цієї статті, для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Правовий аналіз ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той із подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладанні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 19.06.2013 року у справі №6-55цс13.

За таких обставин згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 року у справі №638/18231/15-ц зазначала, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

У постанові Верховного Суду від 02.04.2025 року у справі №509/3502/20 викладені наступні правові висновки, що згідно з нормами сімейного законодавства, умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. При цьому суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами.

Вирішуючи справу по суті заявлених вимог, суд першої інстанції, дійшов висновку, що ОСОБА_3 отримав грошові кошти у ОСОБА_1 за договором позики та підтвердив факт, що він діяв за згодою своєї дружини, а тому остання також має відповідати в солідарному порядку за зобов`язаннями вказаного договору позики, як такого, що вчинений ОСОБА_3 в інтересах сім`ї. У зв`язку з цим набуті відповідачами права та обов`язки, в тому числі й обов`язок повернути позивачу отримані за вищевказаними договорами позики грошові кошти, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Проте, суд першої інстанції не встановив, чи були витрачені позичені грошові кошти саме в інтересах сім`ї Швандер, ураховуючи, що в заяві про перегляд заочного рішення суду від 18.04.2025 року, а також в апеляційній скарзі на нього, апелянт вказувала, що подружжя Швандер, починаючи з січня-лютого 2022 року, проживають окремо та спільного господарства не ведуть, тобто до укладання договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (01.02.2023 року).

Зазначені доводи апелянта ОСОБА_2 матеріалами справи не спростовані.

Крім того, як вже зазначалось вище, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.04.2024 року у справі № 947/5734 шлюбі ОСОБА_2 до ОСОБА_3 було розірвано.

Також в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що інший подружжя у письмовій формі надала згоду на укладання договору позики 01.02.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , і що грошові кошти будуть потрачені в інтересах сім`ї.

Більше того, будь-які докази, які б підтверджували використання ОСОБА_3 грошових коштів в інтересах сім`ї Швандер, в матеріалах справи також відсутні.

Таким чином, зважаючи на те, що ухвалюючи рішення про боргове солідарне зобов`язання за договором позики, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції на вищевикладене уваги не звернув, не перевірив чи були витрачені вказані кошти в інтересах сім`ї та не з`ясував, чи надавала ОСОБА_2 у письмовій формі згоду на укладання такого договору, прийшов до помилкового висновку про солідарну відповідальність подружжя за договором позики.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Крім того, заявник апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не було належним чином повідомлено відповідача ОСОБА_2 про день, час та місце розгляду справи.

Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Ухвалюючи заочне рішення про задоволення позову у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_2 належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи.

Проте, в матеріалах справи міститься копія поштової квитанції про надіслання на адресу ОСОБА_2 копії позовної заяви та ухвали про залучення її в якості співвідповідача (а.с.43). Однак, відомостей про отримання ОСОБА_2 поштової кореспонденції, у тому числі судової повістки про розгляд справи 18.04.2025 року, матеріали справи не містять.

Колегія суддів зазначає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Створення рівних можливостей учасником процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Суд першої інстанції, у порушення ст. 128 ЦПК України, належним чином не повідомив відповідачку про розгляд справи, тим самим порушив її право на справедливий суд.

Згідно ч.ч. 1,5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За таких обставин заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.04.2025 року підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборонності за договором позики, з ухваленням постанови про відмову у задоволенні позову в цій частині.

За правилами ч. ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з позивача ОСОБА_1 на користь апелянта слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 4 277,40 грн. (а.с.101), а також за подачу заяви про перегляд заочного рішення суду у розмірі 605,60 грн. (а.с.59), а всього у розмірі 4 883,00 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч.1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла адвокат Попова Олена Анатоліївна, задовольнити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.04.2025 року, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, скасувати.

Ухвалити в цій частині постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

В іншій частині заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.04.2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , судовий збір у загальному розмірі 4 883,00 грн. (чотири тисячі вісімсот вісімдесят три гривні 00 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27.11.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

О.С. Комлева