Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/6426/25
Провадження № 2/711/2945/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючий суддя - Скляренко В.М.

при секретарі Півень С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в :

Представник ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» адвокат Бачинський О.М., який діє на підставі ордеру серії ВС №1358491 від 24.06.2025, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив стягнути з останнього на користь ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» заборгованість за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №87 від 28.10.2020 в розмірі 22 228,50 грн. та судові витрати, які складаються з суми судового збору в розмірі 2 422,40 грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 7 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 28.10.2020 між ТОВ «Фінансова компанія «ФОРЗА» та відповідачем був укладений Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №87, на підставі якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 5 700 грн. На підставі договору факторингу №20210630-Ф/2 від 30.06.2021 право вимоги до відповідача перейшло до ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф». Відповідач всупереч умов кредитного договору не здійснював погашення заборгованості ані перед первісним кредитором, ані перед його правонаступником, внаслідок чого розмір заборгованості відповідача складає 22 228,50 грн., з яких: 5 700 грн. тіло кредиту; 2 530,80 грн. проценти за користування кредитом; 12 825 грн. проценти за користування кредитом поза межами строку дії договору; 1 172,70 грн. інфляційне збільшення боргу за період прострочення з 27.11.2020р. по 23.02.2022р. Оскільки відповідач не виконує свого зобов`язання з повернення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач заперечив проти позовних вимог та просив відмовити у позові з підстав пропуску позивачем строків позовної давності.

21.07.2025р. судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

За клопотанням представника позивача 28.07.2025р. судом постановлено ухвалу про витребування доказів, якою зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» надати суду інформацію про рух коштів, зокрема про зарахування коштів (поступлення) на поточний рахунок картки № НОМЕР_1 за період з 28.10.2020р. і протягом трьох банківських/робочих днів, включно, в тому числі надати відповідну виписку по рахунку.

20.08.2025р. відповідачем подано до суду заяву про застосування строків позовної давності, в якій вказується, що відповідний строк сплинув 13.10.2024р., а тому у задоволенні позову слід відмовити.

03.09.2025р. від представника позивача надійшла заява із запереченнями проти заяви відповідача про застосування строків позовної давності. В обґрунтування заперечень у заяві зазначено, що строк позовної давності в даному випадку не сплинув, оскільки зупинявся на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також на період діє режиму воєнного стану в Україні.

На виконання ухвали суду про витребування доказів від 28.07.2025р. від АТ КБ «ПриватБанк» до суду 03.10.2025р. надійшла витребувана судом інформація.

22.10.2025р. представником позивача подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій було викладено позовні вимоги в остаточній редакції, яка стала предметом судового розгляду.

В судове засідання представник позивача не з`явився. Разом з тим, в матеріалах справи наявна заява представника позивача, в якій останній зазначив, що наполягає на позовних вимогах, просить їх задовольнити в повному обсязі, просить розглянути справу у відсутність представника позивача на підставі наявних у справі доказів.

Відповідач в судове засідання не з`явився і не повідомив про причини своєї неявки, проте відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

28.10.2020р. між ТОВ «ФК «ФОРЗА» (кредитор) та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений в електронній формі договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №87 (далі Договір кредиту), відповідно до якого кредитор зобов`язувався надати позичальнику 28.10.2020р. кредит в розмірі 6 029 грн., а позичальник зобов`язувався повернути кредит 26.11.2020р. та сплатити проценти за користування кредитом за ставкою 1,48% від суми кредиту за кожен день користування кредитними коштами /а.с. 8-10/.

Умовами договору передбачено, що кредит надається строком на 30 днів, тобто до 26.11.2020р., і визначено графік платежів, відповідно до якого 26.11.2020р. позичальник мав здійснити платіж на користь кредитора в розмірі 8 705,90 грн., з яких 6 029 грн. на погашення тіла кредиту та 2 676,90 грн. - процентів за користування кредитом (пункти 5, 9 Договору кредиту) /а.с. 11/.

У п.п. 13 п.5 Договору кредиту сторони визначили, що у разі користування кредитом поза межами строку дії договору, розмір денної процентної ставки складає 2,5%.

28.10.2020р. відповідачу на картковий рахунок за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 надійшло, окрім іншого, грошовий переказ в сумі 5 700 грн., що підтверджується випискою з карткового рахунку паро рух коштів /а.с. 96-97/.

30.06.2021р. між ТОВ «ФК «ФОРЗА» (клієнт) та ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» (фактор) був укладений договір факторингу №20210630-Ф/2, відповідно до умов клієнт відступив, а фактор набув права вимоги, зазначені в Реєстрі прав вимоги, в тому числі і право вимоги до відповідача за кредитним договором №87 від 28.10.2020р. /а.с. 12-17/. Згідно витягу з реєстру прав вимог №1 до такого договору факторингу, розмір заборгованості відповідача за Договором кредиту складає 8 705,90 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту 6 029 грн., заборгованість за нарахованими процентами 2 676,90 грн. /а.с. 18/.

Оскільки до теперішнього часу відповідачем не виконане грошове зобов`язання за вказаним вище Договором кредиту, то позивач звернувся до суду з даним позовом.

Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Закону України №1734-VIII від 15.11.2016 «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон №1734). При цьому згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до змісту принципу диспозитивності цивільного судочинства, що закріплений у ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, при вирішенні спору між сторонами суд обмежується змістом позовних вимог, які складають предмет позову, та надає оцінку обставинам спірних правовідносин в контексті аргументів сторін, якими вони обґрунтовують свою процесуальну позицію.

Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК).

За матеріалами справи судом встановлено, що між ТОВ «ФК «ФОРЗА» та відповідачем було укладено в електронній формі Договір кредиту, в якому сторони погодили умови надання позивачем кредитних коштів відповідачу. На підставі такого договору відповідачем 28.10.2020р. було отримано кредитні кошти, які він зобов`язувався повернути зі сплатою процентів за кожен день користування кредитом у строк до 26.11.2020р., але в порушення умов договору не зробив цього.

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що сторонами не заперечується факт укладання Договору кредити та його умови, а також та обставина, що відповідач не здійснював ніяких платежів на виконання своїх договірних зобов`язань перед позивачем. До того ж, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилався виключно на пропуск позивачем строків позовної давності і не заперечував факту отримання ним кредитних коштів на підставі Договору кредиту.

За матеріалами справи судом встановлено, що 28.10.2020р. на картковий рахунок відповідача надійшла значна кількість грошових переказів від різних відправників, в тому числі і грошовий переказ на суму 5 700 грн. Представник позивача пояснив, що зарахування на картку позичальника кредитних коштів в меншій сумі, ніж передбачено умовами Договору кредиту, обумовлено тим, що надання кредиту здійснювалось безготівковим шляхом, а отже при перерахуванні коштів знімалися комісії за фінансові операції. В той же час суд зауважує, що договір позики є реальним договором і є укладеним з моменту передання кредитором коштів позичальнику. Отже, враховуючи що відповідачем отримано в якості кредитних коштів лише їх частину в сумі 5 700 грн., то саме така сума коштів складає розмір позики, яка вважається тілом кредиту.

Таким чином, цілком обґрунтованими є доводи позивача про порушення відповідачем свого зобов`язання з повернення кредитних коштів в сумі 5 700 грн. та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача тіло кредиту в розмірі 5 700 грн. та проценти за користування кредитними коштами в розмірі 2 530,80 грн. Сума нарахованих процентів відповідає умовам Договору кредиту та обчислена за денною процентною ставкою 1,48% за період користування кредитом тривалістю 30 календарних днів, що відповідає строк кредитування. Отже позовні вимоги в цій частині є правомірними та обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Стосовно вимог про стягнення процентів, що нараховані за понадстрокове користування кредитом за період з 01.07.2021р. по 28.09.2021р. в сумі 12 825 грн., а також інфляційних нарахувань за прострочення відповідачем виконання своїх кредитних зобов`язань за період з 27.11.2020р. по 23.02.2022р. в сумі 1 172,70 грн., то суд зауважує наступне.

В обґрунтування позовних вимог в цій частині позивач посилався на положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, зазначаючи, що відповідні нарахування зумовлені простроченням відповідачем виконання його грошового зобов`язання, тобто є мірою відповідальності за прострочення відповідачем виконання його боргових зобов`язань, оскільки відповідне прострочення розпочалось з 27.11.2020р.

Разом з тим, пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1734, в редакції, яка діяла протягом періоду часу з 29.05.2020р. до 23.12.2023р. було передбачено, що «у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19) (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів). Норми цього пункту поширюються у тому числі на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону.»

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020р. на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №651 від 27.06.2023р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року.

Таким чином, слід виснувати, що на підставі п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1734, в редакції, яка діяла протягом періоду часу з 29.05.2020р. до 23.12.2023р., споживачі на законодавчому рівні звільнені від відповідальності за прострочення виконання своїх зобов`язань за договорами про споживчий кредит в період часу з 01.03.2020р. по 30.06.2023р. і у разі допущення такого прострочення споживач звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Оскільки проценти, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК за своєю природою мають компенсаційний характер і є мірою відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, то на такі правовідносини розповсюджується дія п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1734.

За таких обставин суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача процентів, нарахованих позивачем поза межами строку дії Договору в розмірі 12 825грн, а також інфляційних нарахувань за прострочення відповідачем виконання своїх кредитних зобов`язань за період з 27.11.2020р. по 23.02.2022р. в сумі 1 172,70 грн., не підлягають до задоволення.

Стосовно доводів відповідача про застосування строків позовної давності, то суд звертає увагу на наступне.

Згідно ст. 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Натомість статтею 263 ЦК унормовані положення щодо зупинення перебігу позовної давності. За змістом частини другої та третьої цієї статті перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, а від дня припинення таких обставин перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257 (загальна позовна давність), 258 (спеціальна позовна давність) ЦК, продовжуються на строк дії такого карантину.

Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК також передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 259 ЦК, продовжуються на строк його дії.

Відповідно до постанов КМУ №211 від 11.03.2020р. та №651 від 27.06.2023р. на всій території України в період часу з 11.03.2020р. до 30.06.2023р. було встановлено карантин для запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2

Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р. на території України з 24.02.2022р. і по теперішній час діє режим воєнного стану.

Таким чином враховуючи положення ст.ст. 257, 260, 263, п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, доводи відповідача про необхідність обліку строків позовної давності від дня надходження позову до суду є необґрунтованими, оскільки трирічний строк позовної давності, що передує моменту звернення до суду, станом на 14.07.2025р. (момент надходження позову до суду) не пропущений.

Таким чином, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорі кредиту і він користувався кредитними коштами. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачем допущене порушення його зобов`язань в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом в межах строку кредитування, внаслідок чого за Договором кредиту станом на 26.11.2020р. (останній день дії Договору) розмір заборгованості відповідача за кредитними зобов`язаннями складав 8 230,80 грн. (5 700 грн. тіло кредиту; 2 530,80 грн. проценти за користування кредитом).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ст. 1078 ЦК предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідача, яке належить кредитору за Договором кредиту, обумовлено дійсністю договору факторингу №20210630-Ф/2 від 30.06.2021р., укладеного позивачем з ТОВ «ФК «ФОРЗА». Факт набуття позивачем права вимоги на підставі такого договору факторингу підтверджується наданими суду письмовими доказами та не заперечувався відповідачем.

Беручи до уваги, що на момент набуття позивачем права вимоги до відповідача за Договором кредиту, розмір кредитної заборгованості останнього перед первісним кредитором складав 8 230,80 грн. (5 700 грн. тіло кредиту; 2 530,80 грн. проценти за користування кредитом), то позовні вимоги про стягнення з відповідача коштів в межах такої суми є правомірними та обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Таким чином, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог на загальну суму 8 230,80 грн.

Розподіл судових витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з витрат позивача з оплати судового збору в розмірі 2 422,20грн. /а.с.1/ та оплати правової допомоги в розмірі 7 000грн.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В даному випадку позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 8 230,80 грн., що складає 37,03% від ціни позову (8 230,80 грн. / 22 228,50 грн. * 100%), а відтак на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідача 897грн. в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору (2422,40 грн. / 100% * 37,03%).

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу суду надано: договір про надання правової допомоги №К від 23.06.2025р.

Надаючи оцінку вимогам позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного.

Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як уже зазначалося, загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Проте, у частині третій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною другою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин четвертої, п`ятої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019р. у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019р. у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020р. у справі № 904/3583/19.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009р., справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015р.). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014р., за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002р., за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Приймаючи до уваги обсяг виконаної представниками сторін робіт, процесуальну поведінку сторін, кількість судових засідань з розгляду справи суд доходить до висновку про обґрунтованість визначених сторонами розмірів їх витрат на правову допомогу, оскільки розмір таких витрат відповідає критеріям пропорційності, реальності та обґрунтованості.

В той же час, оцінюючи складність характеру спірних правовідносин, суд звертає увагу, що позовні вимоги ґрунтуються на правочині, вчиненому у письмовій формі. За своєю сутністю спірні правовідносини не є складними, а судова практика по такій категорії справ є усталеною і однотипною.

Суд бере до уваги, що спірні правовідносини стосуються споживчого кредитування за кредитом, розмір якого складав 5 700 грн. (тіло кредиту). Позивачем надано суду примірник досудової вимоги до відповідача від 13.10.2021р., в якій він вимагав від відповідача сплатити суму боргу в загальному розмірі 22 271,15 грн., проте під час розгляду справи судом було встановлено часткову необґрунтованість такої вимоги, що й обумовило лише часткове задоволення судом позовних вимог.

За таких обставин, беручи до уваги зміст позовних вимог, складність справи, сутність спірних правовідносин, обсяг виконаних представником позивача робіт, докази на підтвердження понесених витрат, процесуальну поведінку учасників справи, а також часткове задоволення позову, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат позивача на правову допомогу в межах суми 2 500 грн., оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність, об`єм справи, ціну позову, результат розгляду справи судом, зміст і значення остаточного рішення суду для сторін, а також висновок суду про часткове задоволення позовних вимог в межах половини ціни позову .

Таким чином, загальна сума судових витрат, які слід відшкодувати позивачу за рахунок відповідача складає 3 397 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 11-13, 81, 83, 89, 137, 141, 259, 263-265, 267, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» (; місцезнаходження за адресою: вул. Степана Бандери, буд.87, оф.54, м. Львів; IBAN НОМЕР_3 в АТ «ОТП Банк», МФО 300528) заборгованість за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №87 від 28.10.2020р. в розмірі 8 230,80 грн. та 3 397 грн. в якості компенсації судових витрат, тобто усього стягнути суму коштів в розмірі 11 627,80 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий : В.М. Скляренко