КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2024 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року до суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, у якій представник позивача просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення станом на 01 липня 2024 року у розмірі 29 095,99 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 12 441,35 грн, 3% річних у розмірі 3 321,76 грн, а також витрати по сплаті судового збору - 3 028,00 грн.

Позовні вимоги було мотивовано тим, що Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» надають послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення за адресою АДРЕСА_1 . Відповідачі є споживачами вказаних послуг, однак з серпня 2017 року не вносили плату за отримані послуги з постачання гарячої води, в результаті чого утворилась вказана заборгованість.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2024 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги з постачання гарячої води станом на 01 липня 2024 року в розмірі 29 095,99 грн, інфляційні втрати в розмірі 12 441,35 грн, 3% річних у розмірі 3 321,76 грн, а 44 859,10 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Вказує, що ОСОБА_5 з червня 2022 року був призваний на військову службу і фактично не споживав послуги та не знав про наявність даної справи, а ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 з березня 2022 року у зв`язку з повномасштабним вторгенням рф в Україну покинули територію держави до вересня 2022 року і в цей час не споживали послуги, та не були обізнані про наявність даної судової справи.

Вказано, що судом першої інстанції не враховано те, що відповідачі замінили лічильники у 2020 році і зробили повірку старих лічильників, про що мають відповідні документи, а 23 липня 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» провело нове опломбування цих лічильників, зняло показання лічильників, про що скали Акт пломбування засобу обліку, однак Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» не взяла до уваги цих лічильників і продовжило нарахування у незрозумілий спосіб.

Зазначено, що з серпня 2017 року позивач нараховувало необгрунтовані суми за спожиті послуги, на що відповідачі продовжували сплачувати за показниками лічильників, крім того, Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» нараховувало за спожиті послуги відповідно до кількості зареєстрованих осіб, хоча в позовній заяві вказує, що про кількість зареєстрованих осіб не відомо.

Наголошено, що з розрахунку вбачається, що до березня 2023 року суми за спожиті послуги в 6-7 разів більші за суми з березня 2023 року.

Вказано, що суд першої інстанції безпідставно погодився з тим, що інформація про визначення Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» постачальником послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води була належним чином доведена до відома споживачів через публікацію в газеті «Хрещатик» від 23 липня 2014 року, адже на вказаний час газета «Хрещатик» не була офіційним друкованим органом Київської міської ради, а отже, не могла вважатися офіційним джерелом публікації рішень органу місцевого самоврядування.

Скаржник також вказує, що Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» здійснювало нарахування за послуги з порушенням вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, адже замість врахування показників квартирних приладів обліку, виконавець послуг застосовував нормативи, що суперечило законодавству й призвело до неправомірного збільшення сум.

Скаржник зазначає, що позивач, користуючись монопольним становищем на ринку, ухилявся від узгодження обсягів споживання та надання роз`яснень, нав`язуючи несправедливі умови, крім того вказано, що Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» пропустило строк позовної давності, що не було враховано судом першої інстанції.

До суду апеляційної інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція»надійшов відзив, в якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що нарахування вартості послуг з постачання гарячої води здійснювались згідно з тарифами та нормативами, визначеними КМУ. У квитанціях зазначались кількість зареєстрованих і фактично проживаючих осіб. Вказується, що до вересня 2019 року у квартирі не було індивідуальних лічильників, тому застосовувались нормативи. З вересня 2019 по липень 2020 року облік теж здійснювався за нормами, бо старі прилади були демонтовані, а нові ще не прийняті на облік. Лише з серпня 2020 року враховувались дані нових приладів, пломбованих та зареєстрованих на абонентському обліку. Позивач підкреслює, що відповідач не надав контррозрахунку чи належних доказів на підтвердження іншого розміру боргу.

Згідно з частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже, враховуючи те, що ціна даного позову, менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа підлягає розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції задовольняючи позов, виходив з того, що за нормами ЦК України та Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати отримані послуги, а прострочення виконання зобов`язань тягне обов`язок сплатити інфляційні втрати та три відсотки річних, і оскільки відповідачі фактично користувалися послугами ТОВ «Євро-Реконструкція» і з 2017 року не здійснювали оплату у повній сумі, що спричинило утворення боргу, суд поклав на них солідарну відповідальність.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких Законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» від 10.04.2014 № 1198-VII виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності з 1 липня 2014 року є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, врегульовані відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання комунальних послуг, і фізичною особою, яка отримує послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 № 1875-ІУ (діяв до 01.05.2019), статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII (введено в дію з 01.05.2019 відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), пунктів 18, 20, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (далі - «Правил»), п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572, споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем комунальної послуги є суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору, а споживачем - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а також одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо.

Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», редакція якого діяла до 9 грудня 2017 року та ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Поняття виробника та постачальника комунальних послуг також визначено Положенням про порядок розрахунків за комунальні послуги між виробниками (постачальниками), виконавцями і споживачами послуг водопостачання, водовідведення і теплопостачання в умовах використання засобів обліку споживання води і теплової енергії в житловому фонді та підвищення економічної зацікавленості споживачів у їх встановленні за власні кошти, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 55, відповідно до якого виробниками (постачальниками) холодної і гарячої води та теплової енергії є підприємства і організації, які за договорами надають виконавцям та споживачам комунальні послуги; виконавцями послуг є підприємства або організації, які безпосередньо надають комунальні послуги споживачам (житлово-експлуатаційні та інші організації).

Зазначені норми законодавства чітко визначають, що виконавцями житлово-комунальних послуг є підприємства або організації, які безпосередньо надають житлово-комунальні послуги споживачам.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

10 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про житлово-комунальні послуги» у новій редакції.

Пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», тут і далі у редакції від 9 листопада 2017 року, визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - це послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які діяли до 22 лютого 2022 року, (далі Правила) регулювали відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Правилами встановлено, що централізоване постачання холодної та гарячої води - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у холодній та гарячій воді, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем холодного та гарячого водопостачання.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процентів не встановлений договором або законом.

За правилом статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки, відповідно до п. 18 Правил, оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, початком нарахування 3% річних на заборгованість є наступний день, що слідує за останнім днем строку, коли зобов`язання мало бути виконано, тобто з 21 числа кожного місяця, а початком застосування індексу інфляції до прострочених платежів є наступний місяць, що йде за місяцем, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як убачається з матеріалів справи, виконавцями послуг постачання гарячої води по будинку за адресою АДРЕСА_2 є Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція».

Відповідачі проживали за адресою АДРЕСА_1 .

З заявою про не проживання за адресою АДРЕСА_1 у спірний період та бажання припинити отримання постачання гарячої води на певний час, зокрема, на час відсутності осіб, які проживають за вказаною адресою, до надавача послуг надано не було.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачі є споживачами послуг позивача з постачання гарячої води, в тому числі і в спірний період.

Звернень з приводу ненадання або неналежного надання послуг від Відповідачів протягом спірного періоду також не надходило.

Відповідно до розрахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція»відповідачі неналежним чином виконували свої зобов`язання по оплаті послуг постачання гарячої води, в зв`язку з чим у них утворилась заборгованість, яка станомна 01 липня 2024 року становить суму у розмірі 29 095,99 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 12 441,35 грн, 3% річних у розмірі 3 321,76 грн.

Доказів на спростування наявності заборгованості у вищенаведеному розмірі та належного виконання зобов`язання по сплаті за спожиті комунальні послуги, відповідачем надано не було.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення солідарно з відповідачів на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» заборгованості.

Твердження апелянта щодо його непроживання та інших зареєстрованих осіб у період з березня 2022 року по вересень 2022 року у квартирі не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до положень пункту 6 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції на час виникнення спірних правовідносин, споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 6 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції 2017 року, споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

У пункті 29 Правил зазначено, що споживач має право на зменшення розміру плати у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

Отже, споживач має право не сплачувати вартість житлово-комунальних послуг у випадку, якщо він подасть відповідну письмову заяву до надавача послуг та документально оформить свою відсутність в квартирі.

Однак, відповідачами не надано доказів звернення до ТОВ «Євро-Реконструкція» із заявою про не проживання за адресою АДРЕСА_1 у певний період та що вони бажають припинити отримання житлово-комунальних послуг на певний час, зокрема, на час відсутності за вказаною адресою, а тому підстав для звільнення відповідача від оплати житлово-комунальних послуг немає.

Заперечуючи проти позову, відповідачі стверджували, що у 2020 році здійснили заміну квартирних лічильників та повірку старих приладів, а 23 липня 2021 року позивач повторно опломбував нові лічильники й зафіксував їх показники в акті пломбування, проте ТОВ «Євро-Реконструкція», на їх думку, не врахувало ці дані та продовжувало здійснювати нарахування у необґрунтований спосіб.

Разом з тим, на підтвердження вказаних обставин, відповідачами не надано суду інформації про щомісячні показники приладу обліку гарячої води, так само як і доказів сплати вартості спожитої гарячої води згідно показників такого приладу обліку. Також не надано доказів про факт передачі відповідних показників надавачеві комунальних послуг.

Крім того, у спірний період відповідачі не зверталися до ТОВ «Євро-Реконструкція» із заявами про перерахунок заборгованості за надані послуги з централізованого постачання гарячої води з урахуванням показників приладу обліку гарячої води.

Також з матеріалів справи вбачається, що протягом спірного періоду відповідачі, споживаючи комунальні послуги, не надсилали позивачу жодних скарг чи претензій (передбачених пунктом 37 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, пунктом 56 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 року № 690, та статтею 27, 28 Закону України «Про житлово-комунальні послуги») щодо наявності послуг, якості чи кількості їх надання. Вказане свідчить про те, що позивач надавав відповідачам житлово-комунальні послуги належним чином, а саме: якісно, своєчасно та у повному обсязі.

Аналогічні висновки були зроблені у постановах Верховного Суду у справах від 29 листопада 2019 року № 645/5401/17 та від 31 жовтня 2019 року № 465/5138/15-ц.

Доводи апелянта про те, що з серпня 2017 року позивач нібито нараховував необґрунтовані суми за спожиті послуги, тоді як відповідачі «продовжували сплачувати за показниками лічильників», а також про те, що нарахування здійснювались «відповідно до кількості зареєстрованих осіб», колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

Згідно пункту 11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, плата за послуги нараховується згідно з показаннями будинкового засобу обліку води, а у разі його відсутності (несправності) за нормативами (нормами) споживання у у разі відсутності засобів обліку води, встановлених у квартирі (будинку садибного типу); у разі несправності квартирних засобів обліку, що не підлягає усуненню, з моменту її виявлення; у разі відсутності у виконавця показань квартирних засобів обліку за розрахунковий період з подальшим перерахунком відповідно до пункту 18 цих Правил. За наявності витоків із загальнобудинкової мережі споживачі, які не мають квартирних засобів обліку або не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку, оплачують послуги з холодного, гарячого водопостачання та водовідведення за встановленими нормативами (нормами) за місяць, у якому ці витоки виявлено.

Так, апелянт, стверджуючи про «необґрунтованість» нарахувань з серпня 2017 року, не надав доказів, які б підтверджували помилковість розрахунку позивача, ні свого розрахунку заборгованості, ні здійснених оплат «за показниками лічильників», ні доказів регулярної передачі таких показників виконавцю у встановленому порядку.

Натомість позивач подав до суду деталізований розрахунок боргу, який містить періоди нарахування, обсяги споживання та застосовані тарифи.

На доводи про те, що суд першої інстанції безпідставно погодився з тим, що інформація про визначення Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» постачальником послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води була належним чином доведена до відома споживачів через публікацію в газеті «Хрещатик» від 23 липня 2014 року, адже на вказаний час газета «Хрещатик» не була офіційним друкованим органом Київської міської ради, суд зазначає таке.

23 липня 2014 року у газеті «Хрещатик» (№ 103 (4503) позивачем розміщено повідомлення із пропозицією укладення договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води шляхом звернення споживачів до підрозділів теплопостачальної організації із зазначенням відповідної адреси. Загальнодоступний публічний договір приєднання (проект договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води) опублікований в офіційному віснику Київської міської ради - газеті «Хрещатик» 06 серпня 2014 року (№ 111(4511), сторінка 7.

Інформація, надрукована в газеті «Хрещатик», є загальнодоступною, перебуває у вільному доступі та не потребує додаткового доказування.

Зміст зазначеного договору відповідає змісту типового договору, затвердженого Правилами.

Такі договори є договорами приєднання, а отже договір може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона може запропонувати свої умови.

Приписи статей 205, 634, 641, 642, 714 ЦК України і частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» свідчать про обов`язковість договору про надання житлово-комунальних послуг для споживача та неможливість останнього відмовитись від укладання договору, а сам договір є укладеним з моменту, коли споживач акцептував пропозицію офертанта повністю та без застережень або у вигляді конклюдентних дій прийняв оферту, або за умови передбачення такого у договорі або законі не висловив заперечень проти договору у формі мовчання.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 646/834/17 зазначено, що надавач послуг опублікував в газеті у якості пропозиції (оферти) для підписання споживачами публічний договір про надання комунальних послуг, а тому з огляду на те, що відповідач протягом місяця з дня публікації не направив свою письмову відмову укласти договір, то він вважається таким, що прийняв пропозицію позивача про укладення договору. При цьому Верховний Суд керувався тим, що на фізичних осіб покладено законодавчий обов`язок укласти договір та вносити плату за користування послугами, а тому у випадку відсутності прийняття оферти шляхом погодження на укладання договору про надання послуг або конклюдентних дій, які свідчать про прийняття пропозиції, таке прийняття може бути також у вигляді мовчання.

Встановлено, що відповідачі від надання житлово-комунальних послуг у встановленому чинним законодавством порядку не відмовлялися, а саме, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідачі, протягом одного місяця з дня публікації договору в засобах масової інформації в письмовому вигляді повідомили позивача про свою відмову укласти договір, чи про свою незгоду з умовами опублікованого договору, а отже, така публічна оферта вважається погодженою та прийнятою відповідачкою.

Крім того, факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду у справі № 751/3840/15-ц від 20.09.2018.

Частиною п`ятою статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІV визначено, що процедура погодження договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору однією із сторін.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 646/834/17, скасовуючи судові рішення про відмову у стягненні боргу за надані комунальні послуги та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, Верховний Суд зазначив, що надавач послуг опублікував в газеті у якості пропозиції (оферти) для підписання споживачами публічний договір про надання комунальних послуг, а тому з огляду на те, що відповідач протягом місяця з дня публікації не направив свою письмову відмову укласти договір, то він вважається таким, що прийняв пропозицію позивача про укладення договору. При цьому Верховний Суд керувався тим, що на фізичних осіб покладено законодавчий обов`язок укласти договір та вносити плату за користування послугами, а тому у випадку відсутності прийняття оферти шляхом погодження на укладання договору про надання послуг або конклюдентних дій, які свідчать про прийняття пропозиції, таке прийняття може бути також у вигляді мовчання.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу, що оскільки апеляційна скарга не містить доводів незаконності рішення суду в частині застосування положень ч. 1 статті 625 ЦК України, колегія суддів не вбачає підстав для перегляду рішення суду в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо застосування до спірних відносин наслідків спливу строку позовної давності апеляційний суд також відхиляє.

Так, відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 Цивільного Кодексу України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до статті 261 Цивільного Кодексу України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Статтею 253 Цивільного Кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 Цивільного Кодексу України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Згідно зі статтею 266 Цивільного Кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Частини третя та четверта статті 267 Цивільного Кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19.

Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного Кодексу України доповнено пунктом 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 2 квітня 2020 року.

Згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановами КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року. Враховуючи постанову КМУ від 22 липня 2020 року № 641, постанову КМУ від 9 грудня 2020 року № 1236, карантин на території України, установлений 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався.

Статтею 58 Конституції України, статтею 3 ЦПК України закріплено принцип права, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Отже, з 12 березня 2020 року визначений статтею 257 ЦК України строк позовної давності продовжений.

Відповідно до інформації, що міститься в розрахунку заборгованості, відповідачі періодично з жовтня 2017 року вносили кошти в рахунок погашення боргу. Отже, відповідачі вчиняли дії по визнанню боргу, у зв`язку з чим строк позовної давності переривався.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що відсутні підстави для застосування до спірних відносин наслідків спливу строків позовної давності.

За таких обставин колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на пропуск позивачем строків звернення до суду.

Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на незгоді відповідача із необхідністю сплачувати вартість наданих житлово-комунальних послуг у належному йому житловому приміщенні за встановленими тарифами, не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.

Керуючись статтями 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя-доповідач

Судді