Справа № 163/2626/24 Головуючий у 1 інстанції: Павлусь О. С.
Провадження № 22-ц/802/1329/25 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 17 вересня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 та просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 07.02.2022 в сумі 1000 доларів США.

Вказувала, що 07.02.2022 між нею та відповідачем ОСОБА_2 укладений договір позики, оформлений власноручно написаною відповідачем розпискою. Відповідно до розписки відповідач отримала від неї 1000 доларів США, які зобов`язалась повернути до 01 березня 2022 року. Свої зобов`язання за договором виконала, а саме передала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1000 доларів США. Відповідач ці кошти прийняла, однак на дату звернення до суду не повернула.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 17 вересня 2025 року позов задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 07 лютого 2022 року у розмірі 1000 доларів США.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Частиною третьою цієї статті визначено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним, розгляд даної справи, ціна позову в якій менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційним судом здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з положеннями частин 1-4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 лютого 2022 року ОСОБА_3 написала власноручну розписку за змістом якої прийняла у позику від ОСОБА_1 1000 доларів США, які зобов`язалась повернути до 01 березня 2022 року.( а.с.4).

Розписка містить анкетні дані позикодавця та позичальника та підпис ОСОБА_1 як такої, що передала кошти, та підпис ОСОБА_2 як такої, що прийняла кошти.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказувала на те, що сума позики на день звернення до суду відповідачем не повернута.

Згідно з частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої-другої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З дослідженої судом розписки вбачається, що у ній ОСОБА_2 вказала, що отримує від ОСОБА_1 готівкові кошти в позику та зобов`язується їх повернути до 01.03. 2022 року ( а.с 4)

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України є сталими та неодноразово висловлювалися Верховним Судом, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Як зауважено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18): «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».

Суд першої інстанції, на підставі наданих сторонами доказів, прийшов до обґрунтованого висновку про укладеність між позивачем та відповідачем договору позики та невиконання їх умов ОСОБА_2 у передбачені та погоджені сторонами строки.

Заперечуючи щодо пред`явлених вимог, відповідач вказувала, що особисто нею кошти не отримувались, а зміст наданої розписки був написаний заздалегідь. Стверджувала, що кошти в сумі 1000 доларів США отримав її чоловік ОСОБА_4 .

Такі доводи апелянта є безпідставними та не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Зміст відзивів на позовну заяву та апеляційної скарги, пояснення відповідача та допитаних свідків, стверджують що домовленості щодо отримання в позику коштів відбувалися саме між позивачем та відповідачем, які і були зафіксовані у розписці власноручно написаною ОСОБА_2 , однак в силу об`єктивних обставин кошти були передані саме чоловіку відповідача. Відповідач не вказувала, що отриманні від ОСОБА_1 кошти не були використані ОСОБА_2 в особистих цілях.

Необхідно зауважити, що оригінал боргової розписки, знаходився саме у ОСОБА_1 , що в свою чергу свідчить про обґрунтованість тверджень позивача.

З огляду на такі фактичні обставини, сама по собі вказівка відповідача, як на підставу невизнання позову на те, що особисто грошові кошти від позивача не отримувала, не спростовує справжньої правової природи правовідносин, які склалися між сторонами, та реальності укладеного між ними договору позики.

Фактичні обставини справи та досліджувана в справі письмова розписка від 07 лютого 2022 року свідчить про те, що саме відповідач ОСОБА_2 взяла у позивача в борг 1000 доларів США із зобов`язанням повернути борг до 01 березня 2022 року.

Написання відповідачем розписки раніше від факту передання коштів не суперечить наведеній правовій позиції ВС у постановах від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16-ц та від 06 квітня 2020 року в справі № 464/5314/17, тому посилання відповідача на те, що розписка пишеться у момент передачі коштів і сама по собі не підтверджує договору позики, є помилковим внаслідок власного трактування норм чинного законодавства та правового значення у спірних правовідносинах не має.

Наявність у позивача боргового документа розписки відповідача про отримання грошових коштів у позику, і відсутність у відповідача розписки позивача про отримання ним в рахунок повернення боргу позичених грошових коштів, свідчить про невиконання відповідачем взятого на себе зобов`язання по договору позики і по борговій розписці від 07 лютого 2022 року про повернення отриманих у позику коштів в сумі 1000 доларів США.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши вимоги статей 89, 263, 265 ЦПК України всебічно, повно, об`єктивно і безпосередньо дослідив належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо та їх достатність і взаємний зв`язок в сукупності й надав їм вірну юридичну оцінку, відобразивши результати такої оцінки у своєму рішенні, та дійшов правильного і обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки відповідач ОСОБА_2 не надала належних і допустимих доказів повернення позивачу коштів.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 07 лютого 2022 року в розмірі 1000 доларів США є законним і обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність ухваленого рішення не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення, в оскарженій частині, та відсутність підстав для його скасування.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 28 листопада 2025 року, тобто дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 17 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий-суддя:

Судді: