ПОСТАНОВА

Іменем України

27 листопада 2025 року м. Кропивницький

справа № 387/498/25

провадження № 22-ц/4809/1129/25

Кропивницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Дуковського О.Л., Єгорової С.М.,

при секретарі Зайченко В.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Федяєв Сергій Володимирович, на додаткове рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 07 травня 2025 року (суддя Солоненко Т.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», треті особи - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна, приватний виконавець виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьова Тетяна Валентинівна про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,-

встановив:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», треті особи приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна, приватний виконавець виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьова Тетяна Валентинівна про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Добровеличківського суду Кіровоградської області від 03 квітня 2025 року позов задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 07.05.2021 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною та зареєстрованого в реєстрі за №6321 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість за кредитним договором 601 від 15.08.2019 в розмірі 12392,83 гривень. Стягнуто з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 605 гривень 60 копійок.

28.04.2025 через систему «Електронний суд» представника відповідача адвокат Федяєва С.В. подав заяву про ухвалення додаткового рішення у справі та стягнення з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.

Додатковим рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 07 травня 2025 року вказану заяву задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на користь ОСОБА_1 5000 гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із зазначеним додатковим рішенням суду, представник скаржника в апеляційній скарзі ставить питання про його скасування з ухваленням нового судового рішення, яким заяву про стягнення витрат на правничу допомогу задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неправильно застосував норми права у питанні про судові витрати, які поніс ОСОБА_1 при розгляді справи, оскільки суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони. При цьому, відповідач не надав жодних заперечень щодо розміру судових витрат, позивач вважає що відповідач повинен сплатити суму у розмірі 10 000 грн, яку він поніс при розгляді справи.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У пунктах 44, 47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновок, що: «саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Судом встановлено, що професійну правничу допомогу позивачу надавав адвокат Федяєв С.В. на підставі договору №06/03/2025 про надання правової допомоги від 06.03.2025, укладеного між позивачем ОСОБА_1 та адвокатським бюро «Федяєва С.В.» в особі керуючого бюро Федяєвим С.В., в п. 3.1. якого сторони дійшли згоди, що розмір гонорару, який клієнт сплачує бюро за надання в межах цього договору правову допомогу, визначається окремою додатково угодою. Як встановлено зі змісту п.1 додаткової угоди №1 до договору за надання правової допомоги клієнт виплачує бюро гонорар в сумі 10000,00 гривень.

На підтвердження зазначених витрат представником позивача, окрім договору №06/03/2025 про надання правової допомоги від 06.03.2025 та додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги надано: акт виконання робіт від 17.04.2025 з вартість яких склала 10000,00 гривень; попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат від 17.04.2025.

Як убачається з матеріалів справи, відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, про що подав відповідну заяву, в якій також просив стягнути 50 % від сплаченої суми судового збору позивачем, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України /а.с.22/.

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих доказів, суд першої інстанції врахував, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність щодо предмета спору.

З урахуванням критеріїв розумності та співмірності зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами, суд першої інстанції виснував, що стягненню підлягають витрати на правничу допомогу в розмір 5 000,00 грн та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви, стягнувши на користь позивача вказану суму витрат на правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно зменшено розмір судових витрат на правничу допомогу, посилаючись на їх не співмірність, адже таке зменшення може мати місце лише на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт є безпідставними.

Верховний Суд зазначає, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17).

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Федяєв Сергій Володимирович, залишити без задоволення.

Додаткове рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 07 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді:

О.А.Письменний О.Л. Дуковський С.М. Єгорова