ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року

м. Черкаси

Справа № 703/4811/15-ц
Провадження № 22-ц/821/2030/25
категорія: скарга на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Василенко Л.І., Новікова О.М.

за участю секретаря: Кукушкіної А.О.

учасники справи:

скаржник (стягувач): ОСОБА_1

орган, дії якого оскаржуються: Відділ державної виконавчої служби у місті Смілі Черкаського району Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України

представник органу, дії якого оскаржуються: державний виконавець Тітаренко Діна Іванівна

боржник: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги Відділу державної виконавчої служби у місті Смілі Черкаського району Черкаської області Київського міжрегіонального управління міністерства юстиції України та ОСОБА_2 на ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 жовтня 2025 року (постановлену в приміщенні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області під головуванням судді Биченка І.Я.) у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Тітаренко Діни Іванівни щодо відмови у відновленні виконавчого провадження,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог скарги

16 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області із скаргою на бездіяльність державного виконавця.

В обґрунтування скарги вказує, що 19 березня 2025 року на виконання рішення суду щодо визначення порядку його зустрічей з малолітнім сином ОСОБА_3 , 2014 року народження та зобов`язання боржника ОСОБА_2 не чинити перешкод у спілкуванні з дитиною, було відкрито виконавче провадження №77551579.

08 травня 2025 року вказане виконавче провадження було закінчено у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду в повному обсязі.

Скаржник зазначає, що після закінчення виконавчого провадження боржник ОСОБА_2 продовжила чинити перешкоди у його спілкуванні з дитиною, тому ОСОБА_1 на підставі ч.6 ст.64-1 Закону України «Про виконавче провадження» 05 серпня 2025 року звернувся до відділу ДВС у м. Сміла з проханням відновити виконавче провадження.

09 вересня 2025 року ОСОБА_1 отримав лист-відповідь про відому у відновленні провадження з посиланням на ч.1 ст.41 Закону України «Про виконавче провадження», якою визначено, що виконавче провадження може бути відновлено лише після визнання судом незаконною чи скасування в установленому законом порядку постанови виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документу стягувачу.

Посилаючись на те, що вимоги ч.1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» не можуть бути перешкодою для відновлення виконавчого провадження у справах про усунення перешкод у побаченні з дитиною, ОСОБА_1 просив суд визнати бездіяльність державного виконавця Тітаренко Д.І. неправомірною та постановити ухвалу, якою зобов`язати відділ ДВС у м. Сміла відновити виконавче провадження № 77551579 на підставі вимог ч.6 ст.64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 жовтня 2025 року - скаргу задоволено.

Визнано неправомірною бездіяльність головного державного виконавця відділу ДВС у м. Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тітаренко Д.І. щодо відмови в поновленні виконавчого провадження.

Зобов`язано головного державного виконавця відділу ДВС у м. Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тітаренко Д.І. відновити виконавче провадження № 77551579 на підставі заяви ОСОБА_1 .

Ухвала суду першої інстанції, зокрема, мотивована тим, що оскільки стаття 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» в поєднанні зі статтею 63 цього Закону регулює питання виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною та про визначення способу участі у вихованні дитини, тому,якщо боржник у подальшому, після закінчення виконавчого провадження, перешкоджатиме стягувачу у спілкуванні та участі у вихованні малолітньої дитини, а також не забезпечує побачень стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження.

Тобто, підставою для відновлення виконавчого провадження є заява стягувача. Інших умов для відновлення виконавчого провадження при виконанні рішень у справах про встановлення побачення з дитиною, в тому числі, надання доказів наявності перешкод у здійсненні такого права зі сторони боржника, законодавством не передбачено.

Також суд вважав, що норми статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» мають застосовуватися при виконанні судових рішень, зокрема, про встановлення побачення з дитиною, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, про визначення способу участі у вихованні дитини.

Також суд вважав, що оскільки правовою підставою закінчення виконавчого провадження № 77551579 у відповідній постанові зазначено саме пункт 9 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», тому можливість його відновлення визначена пунктом 11 Розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, зокрема, у тому разі, якщо виконавче провадження було завершено на підставі пункту 9 статті 39 ЗУ «Про виконавче провадження».

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

В апеляційній скарзі, поданій 14 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд», Відділ ДВС у місті Смілі Черкаського району Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, вважаючи оскаржувану ухвалу суду першої інстанції постановленою при неправильному застосуванні норм матеріального права та із порушенням норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 жовтня 2025 року та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга зокрема мотивована тим, що суд першої інстанції самовільно змінив предмет розгляду справи та заявлені вимоги скаржника, оскільки оскаржуване судове рішення містить посилання на поновлення виконавчого провадження, тоді як скарга ОСОБА_1 стосувалась відновлення виконавчого провадження.

Також вказано на те, що під час судового розгляду справи судом жодним чином не було досліджено, чи дійсно боржник чинить перешкоди стягувачу в побаченні з дитиною, чи відбуваються такі побачення, чи є докази в кожної із сторін. Беручи до уваги лише слова однієї з сторін процесу та не заслухавши іншу сторону, суд порушив норми процесуального права, якими передбачено, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність.

Не погоджуючись із ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 жовтня 2025 року, ОСОБА_2 також подала апеляційну скаргу, в якій, вважаючи оскаржувану ухвалу необгрунтованою, такою, що суперечить матеріалам справи, просить скасувати ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 жовтня 2025 року та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні скарги відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд безпідставно послався на частину шосту статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено можливість відновлення виконавчогопровадження у разі невиконання рішення суду про встановлення побачення з дитиною, оскільки рішення, що підлягало виконанню у виконавчому провадженні №77551579 стосувалося усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, яке виконується у порядку, визначеному статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження».

Вважає, що подана ОСОБА_1 заява про відновлення виконавчого провадження фактично є повторним зверненням з вимогами, які вже були предметом розгляду та виконання, і не містить жодних нових юридичних обставин, що надавали б підстави для поновлення закінченого провадження. Таким чином, дії державного виконавця, яка відмовила у відновленні провадження, були законними та обґрунтованими.

Відзиви на апеляційні скарги на адресу апеляційного суду не надходили.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи поданих апеляційних скарг, Черкаський апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 15 січня 2016 року, ухваленому по справі № 703/4811/15-ц, ОСОБА_4 , яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_5 , зобов`язано не чинити ОСОБА_1 перешкод в участі та вихованні їх спільного сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначено порядок зустрічей з ним, а саме:

- до досягнення дитиною віку 3 років, з 15 до 18 години в присутності ОСОБА_2 кожну непарну суботу за місцем проживання скаржника, а кожну парну суботу за тимчасовим місцем проживання ОСОБА_1 ;

- після досягнення дитиною трирічного віку, щосуботи з 10 до 16 години за тимчасовим місцем проживання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 ; або у громадських місцях (парках, скверах, місцях відпочинку) без присутності ОСОБА_2 .

Зустрічі належить проводити з урахуванням стану здоров`я ОСОБА_6 .

Постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тітаренко Д.І. від 19 березня 2025 року було відкрито виконавче провадження № 77551579 з примусового виконання виконавчого листа Смілянського міськрайонного суду Черкаської області № 703/4811/15-ц, 2/703/82/16, виданого 18.08.2016 на виконання указаного рішення суду.

Постановою головного державного виконавця Тітаренко Д.І. від 08 травня 2025 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Смілянського міськрайонного суду Черкаської області № 703/4811/15-ц, 2/703/82/16, виданого 18.08.2016.

Згідно з постановою, виконавче провадження закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення суду. Державним виконавцем було встановлено, що боржник ОСОБА_2 не чинить перешкод стягувачу ОСОБА_1 в участі у вихованні їх сина ОСОБА_3 та, хоч судом і не встановлено обов`язку приводити неповнолітнього на місце зустрічі з батьком, самостійно з власної ініціативи це робила. Дитина в категоричній формі відмовлялася від зустрічей з батьком та не бажала з ним залишитись. Згідно з висновком психолога за результатами діагностичного обстеження від 17.04.2025, боржник не чинить перешкод і не забороняє синові спілкуватись з батьком, а відмова сина від спілкування з батьком є свідомою дією. Разом з тим, стягувачем неодноразово подавались заяви про перенесення виконавчих дій та недоцільністю перебування державного виконавця на місці зустрічі батька з сином у зв`язку з не накладенням штрафів на боржника. Тобто, метою стягувача було саме покарання боржника, а не побачення з дитиною.

У серпні 2025 року ОСОБА_1 подав заяву до відділу ДВС у м. Смілі про відновлення виконавчого провадження у зв`язку з подальшим створенням боржницею ОСОБА_2 перешкод у його побаченнях з сином.

Листом від 04 вересня 2025 року ОСОБА_1 було повідомлено, що виконавче провадження № 77551579 закінчено у зв`язку з його фактичним повним виконанням. У разі відновлення виконавчого провадження по його заяві, виконавцем буде порушено вимоги ч.1 ст.41 Закону України «Про виконавче провадження».

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність обгрунтованих підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця щодо не відновлення виконавчого провадження та про зобов`язання головного державного виконавця відділу ДВС у м. Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тітаренко Д.І. відновити виконавче провадження № 77551579.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такої ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Принцип обов`язковості судових рішень конкретизовано у статті 18 ЦПК України: судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ECHR у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)).

Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» передбачає можливість звернення сторін виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Аналогічні положення містяться також у ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, розпоряджень, внесення подання, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша статті 13 Закону України «Про виконавче провадження»).

За змістом частини першої, абзацу 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною). За рішенням про встановлення побачення з дитиною державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення шляхом забезпечення побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення передбачено положенням статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частин другої-третьої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин боржником рішення, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну, відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Тобто, якщо рішення суду можливо виконати без участі боржника, державний виконавець вживає заходів примусового виконання рішення, а якщо судове рішення неможливо виконати без участі боржника, державний виконавець після надсилання органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Отже, при примусовому виконанні рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії, державний виконавець може здійснювати дії, які визначені статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження», та не має права вчиняти інших заходів примусового виконання рішень, оскільки законом таких прав йому не надано.

За таких обставин, коли боржником не виконано рішення, яке не може бути виконано без його участі, виконавець, надіславши до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, зобов`язаний винести постанову про закінчення виконавчого провадження.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня 2022 року у справі № 712/12377/17, від 18 січня 2023 року у справі № 757/7499/17 та від 29 травня 2023 року у справі № 760/34745/21.

Виконання рішень про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною здійснюється у порядку, передбаченому статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі, якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення, державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Якщо боржник, у подальшому, перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.

Рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й апеляційний суд, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши належну правову оцінку наданим доказам та заявленим доводам, обґрунтовано виходив із того, що стаття 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» в поєднанні зі статтею 63 цього Закону регулює питання виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною та про визначення способу участі у вихованні дитини, тому, якщо боржник у подальшому, після закінчення виконавчого провадження, перешкоджатиме стягувачу у спілкуванні та участі у вихованні малолітньої дитини, а також не забезпечує побачень стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження.

Оскільки правовою підставою закінчення виконавчого провадження № 77551579 у відповідній постанові зазначено саме пункт 9 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», тому можливість його відновлення визначена пунктом 11 Розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, зокрема, у тому разі, якщо виконавче провадження було завершено на підставі п. 9 ст. 39 вищевказаного Закону.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 638/12278/15-ц (провадження№ 61-14491сво20) зазначено, що «підставою для закінчення виконавчого провадження є виконання рішення боржником. Зазначене положення закону має застосовуватися не формально, а сутнісно, коли рішення суду реально й фактично виконано, з огляду на таке. Забезпечення виконання судового рішення є обов`язком держави, яка повинна забезпечувати ефективні системи виконання судових рішень, а також функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалено обов`язкове судове рішення. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили (рішення Європейського суду з прав людини «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року)».

При цьому, апеляційний суд враховує, що, за твердженнями ОСОБА_1 , викладеними ним у скарзі, з моменту закінчення виконавчого провадження № 77551579 рішення суду боржницею не виконується, у зв`язку із чим стягувач ОСОБА_1 05 серпня 2025 року звернувся до відділу ДВС у м. Сміла з проханням відновити виконавче провадження, однак, йому було в цьому відмовлено.

Колегія суддів зазначає, що стаття 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» в поєднанні зі статтею 63 цього Закону регулює питання виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною та про визначення способу участі у вихованні дитини.

Положеннями цієї статті передбачено, що виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

При цьому, поняття «побачення з дитиною», яким оперує стаття 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», має більш широке тлумачення, тобто законодавець передбачає, що норми цієї статті Закону мають застосовуватися при виконанні судових рішень, зокрема, про встановлення побачення з дитиною, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, про визначення способу участі у вихованні дитини.

Отже, якщо боржник, у подальшому, після закінчення виконавчого провадження, перешкоджатиме стягувачу у спілкуванні та участі у вихованні малолітніх дітей, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.

Рішення про усунення перешкод у побаченні (спілкуванні) з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 583/1254/21 (провадження № 61-11531св21).

До того ж, вказані положення повністю кореспондуються з положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції від 02.04.2012 року за № 512/15.

Таким чином, доводи ОСОБА_2 та державного виконавця про неможливість застосування положень частини 6 статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» під час виконання виконавчого листа №703/4811/15-ц, 2/703/82/16, виданого 18.08.2016 Смілянським міськрайонним судом Черкаської області, є необгрунтованими, оскільки дана норма Закону регулює питання щодо відновлення виконання судового рішення, як стосовно усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, так і стосовно встановлення побачень із дитиною.

Згідно з виконавчим листом, виконання якого здійснювалось у межах виконавчого провадження №77551579, а також постановою про відкриття вказаного виконавчого провадження, державним виконавцем здійснювалось примусове виконання рішення суду як в частині зобов`язання боржника ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_7 в участі у вихованні їх сина, так і в частині, що стосується визначення порядку зустрічей стягувача з сином.

Отже, виходячи з системного аналізу вищенаведених положень законодавства, можна дійти висновку, що рішення суду про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у спілкуванні з дитиною та її вихованні є довгостроковим і може вимагати повторного виконання. Закінчення виконавчого провадження через виконання рішення суду боржником у певний період часу не є кінцевою точкою та може вимагати подальших дій з боку стягувача, включаючи повторне звернення до виконавця у разі не виконання рішення суду в майбутньому.

У контексті наведеного, колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_2 про те, що заява ОСОБА_1 про відновлення виконавчого провадження є повторним зверненням з вимогами, які вже були предметом розгляду та виконання, і не містить жодних нових юридичних обставин, що надавали б підстави для поновлення закінченого провадження.

Що стосується посилань ОСОБА_2 та відділу ДВС з приводу того, що судом не було досліджено питання, чи дійсно боржник чинить перешкоди стягувачу в побаченні з дитиною, чи відбуваються такі побачення та чи є докази в кожної з сторін, апеляційний суд зауважує, що наявність або відсутність таких обставин перевіряється державним виконавцем після відновлення виконавчого провадження на підставі ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

Також, не заслуговують на увагу твердження відділу ДВС про те, що суд першої інстанції самовільно змінив предмет розгляду справи та заявлені вимоги скаржника, оскільки оскаржуване судове рішення містить посилання на поновлення виконавчого провадження, тоді як скарга ОСОБА_1 стосувалась відновлення виконавчого провадження.

Як вбачається зі змісту резолютивної частини оскаржуваної ухвали, яка підлягає виконанню, судом першої інстанції постановлено: «зобов`язати головного державного виконавця відділу ДВС у м. Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тітаренко Д.І. відновити виконавче провадження № 77551579 на підставі заяви ОСОБА_1 », а тому доводи скаржника в цій частині не знайшли свого об`єктивного підтвердження.

Враховуючи наведене, судом першої інстанції винесено законну та обґрунтовану ухвалу про задоволення скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, яка зміні чи скасуванню не підлягає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та Відділу державної виконавчої служби у місті Смілі Черкаського району Черкаської області Київського міжрегіонального управління міністерства юстиції України слід залишити без задоволення, а ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 жовтня 2025 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційні скарги Відділу державної виконавчої служби у місті Смілі Черкаського району Черкаської області Київського міжрегіонального управління міністерства юстиції України та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 жовтня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Тітаренко Діни Іванівни щодо відмови у відновленні виконавчого провадження залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді О.М. Новіков

Л.І. Василенко

/повний текст постанови суду складено 28 листопада 2025 року/