Провадження № 22-ц/801/2294/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 рокуСправа № 127/28975/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Копаничук С.Г., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання Закерничної А.О.,

за участю сторін: представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» - Даніліної Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Вінниці цивільну справу №127/28975/24 запозовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 адвоката Семенюка Івана Васильовича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 серпня 2025 року, яке ухвалила суддя Медяна Ю.В. в Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст складено 04 вересня 2025 року,

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності, який мотивувала тим, що зазначений будинок та земельна ділянка були набуті за спільні кошти позивача та відповідача ОСОБА_2 . Земельну ділянку позивач використовує під город та сад.

Крім цього, на дату звернення до суду з даним позовом вказане майно може бути відчужене при вчиненні виконавчих дій у виконавчому провадженні щодо відповідача ОСОБА_2 , і позивач буде позбавлена житла, чим буде порушено її права.

Просила суд здійснити поділ спільного майна та визнати за ОСОБА_3 право у спільній власності на частки житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером №:03:053:0138 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 серпня 2025 рокув задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, не підтвердженими належними, достовірними та достатніми доказами.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_3 адвокат Семенюк І.В. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, статей 41, 47, 48 Конституції України, упередженим судом, тому просив рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на ті ж обставини, що і у позовній заяві. Зокрема, зазначив, що метою подання позову є захист прав людини похилого віку з урахуванням статей 41, 47, 48 Конституції України. Вважає, що відповідачі вирішили позбавити позивача права власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок та земельну ділянку, яке є її єдиним житлом.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 20 квітня 1959 року, батьками ОСОБА_2 є: ОСОБА_4 батько, ОСОБА_3 мати.

Згідно з копією свідоцтва про право приватної власності на будівлю № НОМЕР_2 , виданого 03 жовтня 2000 року Вінницьким виконкомом міської ради, ОСОБА_2 , належить домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , яке складається з одного житлового будинку.

Відповідно до копії паспорта серії НОМЕР_3 , виданого 20 серпня 1999 року Староміським РВ УМВС України у Вінницькій області на ім`я ОСОБА_3 , остання з 14 лютого 2001 року по 12 грудня 2017 року буза зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , а з 12 грудня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1 .

З витягу з Державного реєстру речових прав №332095650 від 12 травня 2023 року вбачається, що відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

З витягу з Державного реєстру речових прав №332093273 від 12 травня 2023 року вбачається, що відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0600 га, кадастровий номер :03:053:0138.

Також з вказаних витягів вбачається, що іпотекодержателем вказаного майна є ТОВ «ФК «Укрфінстандарт».

В копії експлікації приміщень за адресою: АДРЕСА_1 зазначені роки спорудження/реконструкції відповідних будівель та споруд: підвал, житловий будинок, мансарда, 2 ганки, 2 балкони 1992 рік; криниця 1993 рік; вигрібна яма 1994 рік; огорожа та ворота з хвірткою 2004 рік; огорожа 2008 рік; тимчасовий сарай 2019 рік 2019 рік.

З копії листа ДП «СЕТАМ» №811/10-07.24 від 15 жовтня 2024 року вбачається, що підлягає реалізації предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями загальною площею 227,3 кв.м земельна ділянка площею 0,0600 га, кадастровий номер :03:053:0138, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Номер лота 562169. Початкова ціна продажу - 562169 грн.

Згідно з копією довідки №351, виданої 02 вересня 2024 року головою квартального комітету «Поділля» ОСОБА_3 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , разом з сином ОСОБА_2 .

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 30 квітня 1998 року, виданого Виконкомом Вінницької міської ради, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_3 .

З копії відповіді КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» №10671 від 03 грудня 2024 року вбачається, що вказана вище квартира відчужена на підставі угоди купівлі-продажу нерухомості від 26 серпня 1999 року, зареєстрована Вінницькою філією ТБ «Українська» від 26 серпня 1999 року за №26567. Станом на 29 грудня 2012 року квартира зареєстрована за іншою фізичною особою.

Відповідно до копії угоди купівлі-продажу нерухомості від 26 серпня 1999 року, зареєстрована Вінницькою філією ТБ «Українська» від 26 серпня 1999 року за №26567, квартира АДРЕСА_3 продана її власниками ОСОБА_5 за 1454 грн.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Чинним законодавством України передбачено, що право власності може бути особистим та спільним. Право особистої власності передбачає володіння майном одним суб`єктом (фізичною чи юридичною особою), тоді як право спільної власності означає, що на один об`єкт претендують два або більше співвласників. Спільна власність буває частковою (із визначеними частками) та сумісною (без визначених часток).

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до положень статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень статті 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю.

Згідно з положеннями ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно із вимогами статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У ч.1,2 ст.77 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

ОСОБА_3 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що спірне майно є спільною сумісною власністю її та її сина ОСОБА_2 , тому просила поділити спірне майно та визнати за нею право у спільній власності на частки житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером №:03:053:0138 за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову, вірно виходив з того, що позивачем ані у позові, ані у судовому засіданні не зазначено, яким чином саме позивач ОСОБА_3 приймала участь у будівництві спірного будинку, які докладені зусилля з її сторони та яка сума грошових коштів витрачена на це будівництво. Не містять і матеріали справи відповідних доказів (квитанції, що підтверджують купівлю будівельних матеріалів, оплату виконаних робіт, тощо).

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що позивач ОСОБА_3 здійснювала будівництво спірного житлового будинку, який є власністю відповідача ОСОБА_2 .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 підтвердили в судовому засіданні суду першої інстанції те, що позивач ОСОБА_3 будувала особисто з чоловіком ОСОБА_4 спірний житловий будинок, а відповідач ОСОБА_2 не приймав участі в його будівництві, апеляційний суд не бере до уваги.

Суд першої інстанції надав належну оцінку показам цих свідків та вірно зазначив, що показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не дають можливості однозначно підтвердити або спростувати факт участі позивача в будівництві спірного будинку, а суд не може будувати своє рішення на припущеннях. Покази свідка ОСОБА_8 , який підтвердив, що ОСОБА_2 не брав участі в будівництві спірного будинку, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки вони повинні підтверджуватися іншими доказами у їх сукупності та взаємозв`язку.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що спірний житловий будинок збудовано за рахунок коштів від продажу належної позивачу та відповідачу ОСОБА_2 у рівних частках квартири АДРЕСА_3 , апеляційний суд відхиляє, оскільки згідно з договором сума, отримана від продажу квартири становить 1 454 грн, а матеріали справи відсутні докази того, що вартість будівельних робіт та матеріалів, використаних при будівництві спірного будинку в цілому або його 1/2 частки, відповідала сумі коштів, отриманих внаслідок продажу квартири.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору, а тому підстави для його скасування відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж здійснена судом першої інстанції і правильних висновків суду не спростовують, а тому підлягають відхиленню.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Семенюка Івана Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 листопада 2025 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Копаничук С.Г.

Матківська М.В.