Справа № 760/7756/24
Провадження № 2/646/762/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.11.25 м. Харків

Основ`янський районний суд міста Харкова у складі:

головуючий суддя Серпутько Д.Є.,

за участі секретаря судового засідання Соболь Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Харкові у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу № 760/7756/24 за позовною заявою ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Представник ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва із позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики № 2426136 від 01.06.2021 року у розмірі 58886 грн, що складається з: 11600 грн заборгованість за тілом кредиту, 47286 грн заборгованість за відсотками, також просить стягнути на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028 грн та 17000 грн витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог зазначається, що 01.06.2021 року між ТОВ «МІНІФОЮ» та відповідачем укладено договір позики № 2426136 в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача, вчиненим одноразовим ідентифікатором. 13.10.2021 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу № 13.10.2021, відповідно до якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» перейшло право вимоги до відповідача за договором позики № 2426136 від 01.06.2021 року. 10.03.2023 року між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та позивачем укладено договір відступлення права вимоги № 10-03/2023/01, згідно з яким право вимоги за договором позики № 2426136 від 01.06.2021 року перейшло до позивача. У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором позики утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва справа передана за територіальною підсудністю до Основ`янського районного суду міста Харкова за територіальною підсудністю.

Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова від 07.10.2024 року відкрито провадження у справі та прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова від 09.01.2025 року здійснено перехід з розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін до спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, включно з публікацією оголошень на офіційному вебпорталі «Судова влада України», причини неявки суду не повідомив.

21.10.2024 року за вх. № 44512 до суду надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач просить у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства, а доводи та твердження позивача помилковими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Так, зазначається, що договір позики № 2426136 від 01.06.2021 року укладений від імені відповідача колишнім чоловіком відповідача, позивачем не долучено до справи доказів того, що договір позики № 2426136 від 01.06.2021 року підписаний електронним підписом, відсутні докази часу та способу генерування одноразового ідентифікатора, його направлення відповідачу, зміст договору позики № 2426136 від 01.06.2021 року не містить даних про ідентифікацію відповідача, не зазначено інформації щодо можливості укладення електронного договору у формі, що унеможливлює зміну його змісту. Також відповідач не погоджується із розрахунком заборгованості, оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нарахування процентів. Щодо витрат на професійну правничу допомогу вказується, що оскільки справа є типовою та нескладною необхідно відмовити у стягненні з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

25.10.2024 року за вх. № 45564 до суду надійшла відповідь на відзив, з якої вбачається, що договір позики № 2426136 від 01.06.2021 року укладений між первісним кредитором та відповідачем у відповідній формі, передбаченій у ЦК України, представник позивача просить витребувати докази щодо перерахування грошових коштів за договором позики № 2426136 від 01.06.2021 року, підтверджує наявність належних та допустимих доказів про перехід права грошової вимоги від кожного із кредиторів до позивача, вказує на здійснення нарахування відсотків позивачем у межах строку кредитування та на відсутність контррозрахунку відповідача, а також заперечує щодо неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи та зазначає, що відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження такої позиції.

29.10.2024 року за вх. № 45949 до суду надійшли пояснення позивача, відповідно до яких представник позивача заперечує щодо позиції відповідача стосовно заявленого позову та просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

30.10.2024 року за вх. № 46053 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, згідно з якими відповідач не погоджується із позовними вимогами, просить відмовити у їхньому задоволенні, наводить позицію, викладену у відзиві на позовну заяву.

21.02.2025 до суду надійшли пояснення позивача по суті позову.

Розгляд справи неодноразово відкладався за заявами сторін для витребування доказів та нанання ними доказів по справі, ознайомлення з матеріалами справи, з інших процесуальних підстав.

Враховуючи неявку сторін у судове засідання, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність доказів, які містяться в матеріалах справи, приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що 01.06.2021 року між ТОВ «МІНІФОЮ» та відповідачем укладено договір позики № 2426136 в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача, вчиненим одноразовим ідентифікатором, що підтверджується копією договору позики, розрахунку за договором позики (додаток № 1), графіку нарахування процентів за користування позикою в межах строку позики, визначеного договором, паспорту позики, що містять електронний підпис одноразовим ідентифікатором h38702, g52285.

13.10.2021 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу № 13.10.2021, відповідно до якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» перейшло право вимоги до відповідача за договором позики № 2426136 від 01.06.2021 року, що підтверджується копією договору факторингу, акту приймання-передавання реєстру боржників, платіжного доручення № 292550010 від 13.10.2021 року, реєстру боржників до договору факторингу, згідно з яким ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступлено право вимоги до відповідача за договором позики № 2426136 від 01.06.2021 року за сумою виданої позики (заборгованістю за сумою позики) 11600 грн, за заборгованістю за процентами за користування позикою 18467,19 грн, за заборгованістю за процентами за прострочену позику 5800 грн, у загальному розмірі 35867,19 грн.

10.03.2023 року між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та позивачем укладено договір відступлення права вимоги № 10-03/2023/01, згідно з яким право вимоги за договором позики № 2426136 від 01.06.2021 року перейшло до позивача, що підтверджується копією договору відступлення права вимоги, витягу з реєстру боржників, згідно з яким позивачу відступлено право вимоги до відповідача за договором позики № 2426136 від 01.06.2021 року за сумою виданої позики (заборгованістю за сумою позики) 11600 грн, за заборгованістю за процентами за користування позикою 18467,19 грн, за заборгованістю за процентами за прострочену позику 5800 грн, у загальному розмірі 35867,19 грн, копією додаткової угоди до договору відступлення права вимоги № 21 з додатками, акту зарахування зустрічних однорідних вимог від 31.03.2023 року.

Згідно з відповіддю АТ КБ «ПРИВАТБАНК», наданою 29.04.2025 року за вх. № 18737 до суду, на виконання ухвали Основ`янського районного суду міста Харкова від 14.02.2025 року, на ім`я відповідача емітовано картку № НОМЕР_1 , 01.06.2021 року на зазначену картку здійснено зарахування грошових коштів у розмірі 11600 грн.

Як вбачається з розрахунків заборгованості, а саме: з розрахунку заборгованості станом на 13.10.2021 року за відповідачем наявна заборгованість за сумою виданої позики 11600 грн, за процентами за користування позикою 18467,19 грн, за процентами за прострочену позику 5800 грн, у загальному розмірі 35867,19 грн.; з розрахунку заборгованості станом на 10.03.2023 року за відповідачем наявна заборгованість за сумою виданої позики 11600 грн, за процентами за користування позикою 24267,19 грн, за процентами за прострочену позику 157992 грн, у загальному розмірі 193859,19 грн.; з розрахунку заборгованості станом на 15.03.2024 року за відповідачем наявна заборгованість за сумою виданої позики 11600 грн, за процентами 182259,19 грн, у загальному розмірі 193859,19 грн.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (стаття 634 ЦК).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

За статтею 12 цього Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до абзацу другого частини другої статті 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

При цьому, згідно з частиною першою статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом згідно зі статтею 514 ЦПК України.

Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

01.06.2021 року між ТОВ «МІНІФОЮ» та відповідачем укладено договір позики № 2426136 в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача, вчиненим одноразовим ідентифікатором, що підтверджується копією договору позики, розрахунку за договором позики (додаток № 1), графіку нарахування процентів за користування позикою в межах строку позики, визначеного договором, паспорту позики, що містять електронний підпис одноразовим ідентифікатором h38702, g52285, за умовами договору позики відповідачу надано 11600 грн шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача на строк 30 днів (до 01.07.2021 року).

Договір позики підписано відповідачем електронним підписом шляхом зазначення одноразового ідентифікатора відповідно до ч.ч. 6, 8 ст. 11, ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».

За змістом ч. 13 ст. 11 цього Закону докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 ЦПК України.

Отже, наведене свідчить, що відповідач ознайомився і погодився з умовами договору, тобто сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, а подані позивачем паперові копії електронних документів є допустимими письмовими доказами відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до пункту 2.6 договору, позика надається позичальнику шляхом безготівкового переказу на рахунок банківської картки, зареєстрованої позичальником для цієї цілі в особистому кабінеті на веб-сайті товариства, протягом 3-х робочих днів з дати підписання договору.

Так, судом підтверджено, що на ім`я відповідача емітовано картку № НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», на яку 01.06.2021 року здійснено зарахування грошових коштів у розмірі 11600 грн.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що позивачем надано достатню кількість доказів, які у своїй сукупності та взаємозв`язку підтверджують, що ТОВ «МАНІФОЮ» виконало умови договору позики в частині перерахування відповідачу кредитних коштів у сумі 11600 грн за посередництва ТОВ «ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» на картку № НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Щодо нарахування відсотків за договором позики, суд виходить з наступного.

Згідно п. 2.4.2. договору позики середньоденний розмір процентів за користування позикою, акційний, фіксований: 1.09450% від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики.

Відповідно до п 2.4.3. договору позики середньоденний розмір процентів за користування позикою, базовий, фіксований: 1.99000% від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики.

Згідно п. 2.4.4. договору позики базова процентна ставка за позикою, фіксована: 1.99000% від суми позики за кожен день користування позикою.

Відповідно до п. 2.5. договору позики розмір процентів на прострочену позику, фіксований: 1.01% від суми позики за кожний день з моменту прострочення сплати суми позики та процентів за користування позикою.

У пункту 3.10 договору, сторони погодили, що керуючись ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право нараховувати проценти відповідно до умов цього Договору до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У розділі 1 договору позики зазначено, що строк дії договору - період, на який укладається договір позики, що починає обчислюватись з дати укладення договору позики і спливає через три місяці після спливу строку позики.

Позика відповідачу надана строком на 30 днів з кінцевим терміном повернення 01.07.2021 року (п. 2.3.4 договору).

За відсутності доказів на підтвердження пролонгації договору позики, укладеного між ТОВ «МАНІФОЮ» та відповідачем, суд вважає, що відсутні правові підстави для нарахування процентів після закінчення строку кредитування.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах: від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося і право позивача нараховувати проценти за кредитом.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що нарахована позивачем сума заборгованості за відсотками суперечить умовам договору, та нарахована поза межами його дії, відтак не може бути задоволена судом.

З урахуванням викладеного, оскільки ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» одержало право (замість кредитодавця) вимагати від відповідача виконання всіх грошових зобов`язань за договором позики, право вимоги за яким передано, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а стягненню підлягає заборгованість в загальному розмірі 15408,85 грн, з яких: 11600 грн тіло кредиту, 3808,85 грн заборгованість за відсотками у межах строку дії договору.

Ураховуючи, що позов підлягає задоволенню частково (26,17%), слід стягнути з відповідача на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 792,43 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Також з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати на правничу допомогу, що заявлені у розмірі 17000 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.

На підтвердження надання професійної правничої допомоги суду надано договір № 02-01/2023 про надання правової допомоги від 02.01.2023 року.

Відповідно до п. 4.1. договору, вартість послуг узгоджується сторонами у формі заявок на надання юридичної допомоги, які є невід`ємними додатками до договору.

Так, позивачем долучено заявку на надання юридичної допомоги № 1227 від 07.02.2024 року, згідно з якою АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС» та позивач погодили надання таких правових (юридичних) послуг: надання усної консультації з вивченням документів 2 год 4000 грн; підготовка пропозицій 1000 грн; складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду 4 год 12000 грн.

За даними Акту № 3 про надання юридичної допомоги від 13.02.2024 року, у відповідності до заявок АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС» надало правничу допомогу щодо відповідача на суму 17000 грн.

Відповідно до платіжної інструкції № 413000005 від 09.02.2024 року позивач сплатив за послуги АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС» 52000 грн.

За вимогами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, за ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За висновками Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц при розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

У додатковій постанові від 24 червня 2024 року у справі №712/3590/22 Верховний Суд звернув увагу на необхідність врахування судами, що для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат. Наведене є обов`язком, визначеним частиною першою статті 81 ЦПК України.

Отже, з урахуванням положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України щодо розподілу судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог (26,17%), наявні підстави для стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4448,90 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 80, 81, 141, 247, 263-265, 280-283 ЦПК України, ст.ст. 526, 530, 610, 611, 612, 625, 1048, 1049, 1050, 1054, 1077 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» () заборгованість за договором позики у розмірі 15408,85 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» () судові витрати, а саме: витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4448,90 грн та судовий збір у розмірі 792,43 грн.

У задоволенні решти позовних вимог ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Харківського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», , адреса: м. Київ, вул. Мечнікова, буд. 3, оф. 306.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Д.Є. Серпутько