Справа № 442/8090/25
Провадження № 4-с/442/17/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року Дрогобицький міськрайонний суду Львівської області у складі:

головуючої - судді: Гарасимків Л.І.

при секретарі: Петрів В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дрогобич скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця,-

в с т а н о в и в:

Скаржник ОСОБА_1 звернувся до Дрогобицького міськрайонного суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця.

Скарга мотивована тим, що у вересні 2025 року, він, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Кекіс Г.С. із наміром виділити і подарувати належну йому частку у квартирі АДРЕСА_1 . Під час вивчення документів на квартиру, нотаріус отримала відомості про наявність арешту на все його майно. Так, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 14.06.2016 року за №14957997 реєстратором: Дрогобицький міськрайонний відділ ДВС Головного територіального управління юстиції у Львівській області на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП 51142641, видавник Дрогобицький міськрайонний відділ ДВС ГТУЮ у Львівській області накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 .

Згідно відповіді начальника Дрогобицького відділу ДВС у Дрогобицькому районі Львівської області ЗМУ МЮ Назара Костишина від 24.09.2025 №09-40-13/77473, згідно бази даних АСВП у відділі на виконанні перебувало виконавче провадження №51142641 з виконання виконавчого листа №442/1105/14-к виданого 16.01.2015 Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 100000,00 грн моральної шкоди.

18.05.2016 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

26.05.2016 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та внесено записи про обтяження до Державних реєстрів обтяження рухомого та нерухомого майна. 24.06.2025 державним виконавцем винесено постанову про скасування процесуального документу (постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження) та винесено постанову про скасування про процесуального документу (постанови про відкриття виконавчого провадження).

24.06.2025 відповідно до пункту 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Згідно п.9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби затвердженої наказом Міністерства юстиції України №2274/5 від 25.12.2008 строк зберігання виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, тому дане виконавче провадження є знищене, отже незважаючи на те, що державним виконавцем було винесено 24.06.2025 постанову про скасування процесуального документу - постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідні записи не були скасовані в Державних реєстрах обтяження рухомого та нерухомого майна. Вважає протиправною бездіяльність державного виконавця Дрогобицького відділу ДВС у Дрогобицькому районі Львівської області ЗМУ МЮ Дідик І.-В.О. щодо незняття арешту з усього його нерухомого майна після скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Просить скаргу задоволити.

В судове засідання представник скаржника ОСОБА_1 адвокат Партика О. не з`явився, однак на адресу суду поступила заява, в якій просить проводити розгляд скарги у відсутності представника, скаргу підтримує, а тому суд розглянув справу у відсутності представника скаржника на підставі наявних доказів по справі.

Представник Дрогобицького відділу державної виконавчої служби ЛМУМІО Костишин Н. в судове засідання не з`явився, однак на адресу суду поступило клопотання про розгляд справи без участі учасника судлового процесу.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до п.а ч.1 та ч.2 ст.449 ЦПК України скаргу на дії/бездіяльність державного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчий лист №442/1105/14-к виданий Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області 16.01.2015 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 100 000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, та у відповідності до ст.3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», 18.05.2016 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №51142641.

26.05.2016 року винесено постанову про арешт коштів боржника та оголошено заборони на його відчуження.

Як вбачається із відповіді на заяву, надану 24.09.2025р., начальником відділом Назаром Костишин, згідно п.9.9. Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №2274/5 від 25.12.2008р., строк зберігання, завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 ( три) роки, тому дане виконавче провадження є знищене.

Відповідно до ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу ДВС усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Статтею 5 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України "Про виконавче провадження". Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 5 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" встановлено, що державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей (п.7 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження").

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року N 905/361/19 зроблений правовий висновок про те, що у разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти боржника, що містяться на його рахунках у банківських установах.

Статтею 1 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів ( посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у мехах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятити відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи де виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на при виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом Україні органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Водночас у разі скасування процесуального документа власне постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

У відповідності до вимог п.18 постанови пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2012 року N 5 «Про внесення змін до г Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року N3 "Про застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" виходячи зі змісту статгі 387 ЦПК встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної в» служби задовольнити вимогу заявника та усунути ібпуіцені порушення або іншим шляхом його порушені права чи свободи.

Відповідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особ-. відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих у справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями статті 449 ЦПК України передбачено, що скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Положення наведених статей дають підстави для висновку, що до суду можуть бути оскаржені не тільки дії державного виконавця, а й бездіяльність.

При цьому як зазначено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 760/19348/20, бездіяльність, на відміну від дії, має триваючий характер та існує до часу початку дій, які свідчать про припинення бездіяльності. Триваюче правопорушення передбачає перебування у стані безперервного тривалого невчинення особою певних дій (бездіяльності), у зв`язку із чим неправомірна бездіяльність може бути оскаржена упродовж усього часу її перебігу.

Стаття 55 Конституції України встановлює, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до переконання про наявність обставин, які б свідчили про неправомірність дій державного виконавця, позаяк строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання становить три роки, тому, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд вважає, що скарга підлягає до задоволення.

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст. ст. 5, 12, 79-81, 442, 447,450,451 ЦПК України, суд, -

У х в а л и в :

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, задоволити.

Визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Дрогобицького виконавця Дрогобицького відділу ДВС у Дрогобицькому районі Львівської області ЗМУ МЮ Дідик І.-В.О. щодо незняття арешту з усього нерухомого майна боржника у ВП №51142641.

Зобов`яти державного виконавця Дрогобицького відділу ДВС у Дрогобицькому районі Львівської області ЗМУ МЮ зняти арешт, накладений 26.05.2016 під час виконання ВП №51142641 на все майно боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і зняти заборону на його відчуження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду через Дрогобицький міськрайонний суд.

Апеляційна скарга подається протягом 15 днів, починаючи з наступного за днем складення ухвали суду.

Суддя Гарасимків Л.І.