П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2025 року м. Київ

Справа №367/4134/20

Провадження: № 22-ц/824/17259/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Котар Світлани Володимирівни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2025 року, ухвалене під головування судді Шестопалової Я. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Нельзін Максим Сергійович, про визнання договору дарування удаваним, визнання нежитлового приміщення спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що він та відповідачка, ОСОБА_2 , перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.11.2011 року, укладеному у відділі державної реєстрації актів цивільного стану м. Бердянська Запорізької області. Від шлюбу спільних дітей не мають. Після одруження деякий час проживали у м. Бердянську, а згодом вирішили переїхати до м. Ірпінь Київської області та придбати там житло. З метою забезпечення сім`ї житлом 05.06.2012 року він, ОСОБА_1 , продав належну йому на праві приватної власності квартиру в м. Бердянську, отримавши за продаж 290 000 грн. 06.10.2012 року між ОСОБА_3 , як продавцем, та ОСОБА_1 і його дружиною, ОСОБА_2 , як покупцями, було укладено попередній договір купівлі-продажу частини житлового будинку, а саме нежитлового приміщення № В2, загальною площею 54 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони домовилися про те, що здача об`єкта має відбутися до кінця ІІІ кварталу 2012 року, після чого буде укладено основний договір купівлі-продажу. У день підписання попереднього договору він, ОСОБА_1 , передав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 203 829 грн, що відповідало 25 102 доларам США на дату підписання договору. Проте, будівництво будинку затягувалося, і право власності на спірне приміщення ОСОБА_3 отримав лише 13.03.2014 року. Незважаючи на це, ОСОБА_3 ухилявся від укладення основного договору купівлі-продажу. З серпня 2014 року ОСОБА_1 разом із дружиною стали мешкати у спірному приміщенні. Цей факт також підтверджується й довідкою № 252 від 02.06.2020 року, виданою головою правління ОСББ «Доброрад» Цихмейструк О.В . Однак, в листопаді 2019 року ОСОБА_1 випадково дізнався про те, що його колишня дружина ОСОБА_2 , за договором дарування від 21.06.2017 року отримала в дар від ОСОБА_3 спірне нежитлове приміщення. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіним М. С. та зареєстровано в реєстрі за № 3406. Вважає, що зазначений договір дарування є удаваним правочином, укладеним з метою приховання дійсного правочину, договору купівлі-продажу спірного приміщення. На його переконання, сторони уклали дарування лише формально, аби уникнути сплати державного мита за договором купівлі-продажу. ОСОБА_3 є сторонньою особою для ОСОБА_2 , між ними до укладення правочину не існувало жодних стосунків, а його намір продати майно підтверджується попереднім договором від 06.10.2012 року, за яким він отримав 25 102 долари США.

Вважаючи, що таким чином порушено його право на частку у спільному майні подружжя, просив суд: визнати договір дарування нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , і посвідчений нотаріусом Нельзіним М. С. 21.06.2017 р. (реєстр № 3406), удаваним правочином; визнати вказане нежитлове приміщення спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за кожним із них право власності по частині спірного приміщення та стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовано заборону відчуження 1/2 частини нежитлового будинку з реєстраційним номером 109 загальною площею 49,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі договору дарування нежитлового приміщення від 21.06.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіним М.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 3406, накладену ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 07.08.2020 року у справі № 367/4134/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзін Максим Сергійович, про визнання договору дарування удаваним, визнання нежитлового приміщення спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

Не погодившись із таким судовим рішення, адвокат Котар С. В. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просила скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд дійшов суперечливого висновку, встановивши, що між сторонами оспорюваного договору фактично виникли правовідносини купівлі-продажу, а не дарування, та що воля сторін була спрямована на інший правочин, ніж зазначено у тексті договору, водночас відмовив в задоволенні позову, пославшись на пропуск позовної давності. Зазначає, що за встановлених судом обставин, договір дарування є удаваним правочином, укладеним з метою приховати договір купівлі-продажу, а тому, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 368 ЦК України щодо режиму спільної сумісної власності подружжя.

Суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ст. 72 СК України до вимог про поділ спільного майна подружжя, заявлених після розірвання шлюбу, застосовується тривалість позовної давності у три роки, яка обчислюється з моменту, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Шлюб між сторонами розірвано 23.06.2020 року, а позов подано 06.07.2020 року, тобто, в межах встановленого строку. Відтак, висновок суду першої інстанції про пропуск позовної давності є помилковим. Суд безпідставно вважав, що позивач знав про укладення оспорюваного договору дарування 21.06.2017 року, посилаючись на письмову промову, подану самим ОСОБА_1 . Позивач категорично заперечує факт направлення будь-яких пояснень до Ірпінського міського суду, оскільки проживає на тимчасово окупованій території, у м. Бердянськ, Запорізької області, де відсутній зв`язок та технічна можливість направлення кореспонденції в Київську область. Відтак, вважає, що суд першої інстанції помилково визнав його обізнаним про укладення правочину, не з`ясувавши, хто саме направив зазначену промову.

Крім того, вважає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки наданим доказам, попередньому договору купівлі-продажу 2012 року та факту передачі грошових коштів у сумі 25 102 долари США, а також доказам фактичного проживання позивача з дружиною у спірному приміщенні з 2014 року, що підтверджує набуття цього майна саме в шлюбі для сімейних потреб.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Махиніч Н. В. в інтересах ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначає, що доводи апеляційної скарги про звернення позивача до суду з позовом в межах законодавчо встановлених строків є необгрунтованими та безпідставними, а рішенням суду правомірно встановлено, що позивачем пропущено строки позовної давності. Оскільки позивачем пропущено строк позовної давності до основної вимоги про визнання договору дарування удаваним, то це є підставою для відмови у задоволенні похідних вимог, тобто, виключає можливість визнання нерухомості об`єктом спільної сумісної власності. Щодо тверджень представника позивача про те, що позивач не направляв жодних пояснень до суду, так як з тимчасово окупованою територією відсутній будь-який зв`язок, вказує, що представник позивача була присутня в судовому засіданні 12 лютого 2025 року, коли суддею зачитувались отримані пояснення від ОСОБА_1 . Представник позивача не заперечувала щодо долучення пояснень у справі, не заперечувала щодо їх змісту, озвучених суддею. Більше того, представник позивача навіть не просила суд оголосити перерву для з`ясування обставин направлення цих пояснень, що зобов`язана була зробити, якщо б, дійсно, представнику позивача не було відомо про направлення пояснень (заяви) її клієнтом до суду. Вказане підтверджується звукозаписом судового засідання. Щодо доводів апеляційної скарги в частині удаваності договору дарування, то, на переконання ОСОБА_2 , такі доводи носять невмотивований характер та не підтверджені належними і допустимими доказами у справі. Додатково, вважала за необхідне звернути увагу суду на те, що відповідно до відомостей, наявних у публічному доступі (за посиланням НОМЕР_2), позивач після початку повномасштабного вторгнення на сцені, під російським прапором, виступав з георгієвською стрічкою на концерті, організованому у Бердянську, «Бердянск 9 мая, Безсмертний полк» (відео на підтвердження починається з 11 хв 28 сек), що може свідчити про підтримку позивачем окупаційної влади.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 травня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Котар Світлани Володимирівни задоволено частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Нельзін Максим Сергійович, про визнання договору дарування удаваним, визнання нежитлового приміщення спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя задоволено частково.

Визнано договір дарування нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 21 червня 2017 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіним М.С., зареєстрований в реєстрі за № 3406, договором купівлі-продажу.Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_2 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, адвокат Махиніч Н. В.. в інтересах ОСОБА_5 подала касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 вересня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_5 , яка підписана представником Махиніч Надією Володимирівною , задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2025 року в частині задоволених позовних вимог про визнання договору дарування нежитлового приміщення договором купівлі-продажу, визнання за ОСОБА_1 права на 1/2 частку в праві власності на нежитлове приміщення НОМЕР_3, визнання за ОСОБА_2 права на 1/2 частку в праві власності на нежитлове приміщення НОМЕР_3, розподілу судових витрат скасовано та передано справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні адвокат Котар С. В. в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Адвокат Махиніч Н. В. в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти доводів апеляційної скарги та вважала їх необгрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, з 11 листопада 2011 року сторони перебували в шлюбі (т. 1, а. с. 11).

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 червня 2020 року шлюб між сторонами розірвано ( т. 1, а. с. 66-67).

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Каракуловим Д.Л. за реєстровим номером №997, продав належну йому на праві приватної власності двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 . Продаж вчинено за 290 000 грн (т. 1, а. с. 13 - 16).

06 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (покупець) та ОСОБА_7 (продавець) було укладено попередній договір купівлі-продажу частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 без нотаріального посвідчення (т. 1, а. с. 17- 19).

У попередньому договорі від 06 жовтня 2012 року сторони передбачили, що, сторони зобов`язуються в майбутньому, в строк не пізніше кінця ІІ кварталу 2013 року, укласти договір купівлі-продажу (основний договір) частини житлового будинку (надалі - об`єкт), розташованого на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , у нотаріальній формі на умовах, визначених цим договором (пункт 1.1. попереднього договору);

на підтвердження намірів придбати об`єкт та з метою забезпечення оформлення договору купівлі-продажу (основного договору) покупець передав, а продавець прийняв до підписання цього договору грошові кошти в розмірі 203 829 гривен, що еквівалентно на момент підписання договору сумі 25 102 дол. США (пункт 2.1. попереднього договору);

суму в еквіваленті 1 900 дол. США покупець сплачує у день підписання договору купівлі-продажу (основного договору) (пункт 2.2. попереднього договору;

вартість об`єкту на дату укладення договору становить 27 200 дол. США (пункт 3.2. попереднього договору);

З 13 березня 2014 року право приватної власності на нежитлове приміщення 57, загальною площею 49,1 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності. (т. 1 а.с. 22-23).

З матеріалів справи убачається, що відповідно до довідки ОСББ «Доброрад» від 02 червня 2020 року № 252, 15 листопада 2016 року комісією Ірпінської міської ради разом із представником ОСББ було проведено огляд приміщення АДРЕСА_2 , в ході якого встановлено, що приміщення обладнане для проживання та фактично використовується як житлове. Також довідкою підтверджено, що з серпня 2014 року у приміщенні проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 28)

Актом ОСББ «Доброрад» від 20 лютого 2019 року № 215 додатково засвідчено факт проживання подружжя ОСОБА_8 у приміщенні НОМЕР_3 з липня 2014 року (т. 1, а. с. 29).

Крім того, 06 червня 2016 року ОСОБА_1 уклав із КП «Ірпіньводоканал» договір про надання послуг водопостачання та водовідведення щодо цього приміщення (т. 1, а.с. 30). На підтвердження оплати комунальних послуг позивачем надано квитанції ОСББ «Доброрад» за 2015-2016 роки (т. 1, а. с. 31-36).

21 червня 2017 року між ОСОБА_3 , як дарувальником, та ОСОБА_2 , як обдаровуваною, укладено договір дарування нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіним М.С., зареєстрований в реєстрі за номером 3406 (т. 1, а. с. 24-25).

За цим договором дарувальник передає, а обдаровувана приймає безоплатно в дар належне дарувальнику на праві власності нежитлове приміщення №57 (п?ятдесят сім) у будинку АДРЕСА_1 .

21 червня 2017 року за ОСОБА_2 проведено державну реєстрацію права власності на спірне нежитлове приміщення №57 (т. 1, а. с. 64-65).

З матеріалів справи убачається, що в ході судового розгляду справи відповідачкою, ОСОБА_2 подано клопотання про долучення до матеріалів справи в ксерокопіях документів, серед яких документ без назви та кому адресується, на якому написано від руки два тексти, один із них наступного змісту: «прошу повернути кошти, передані мною та ОСОБА_1 за приміщення НОМЕР_4, загальною площею 54 кв.м., ОСОБА_9 підпис, ОСОБА_2 підпис, 21.06.2017, другий - «кошти отримали в повному обсязі претензій не маємо на приміщення не претендуємо. 21.06.2017 ОСОБА_2 підпис, ОСОБА_9 підпис». Оригінал вказаного документа в матеріалах справи відсутній та судом першої інстанції не оглядався(т. 2, а.с. 104).

В ході судового розглядусудом першої інстанції допитано як свідка ОСОБА_10 , яка повідомила суду про те, що знає про існування лише попереднього договору купівлі-продажу та про те, що основний договір не був укладений. Інформацію щодо договору дарування вона має не з особистого сприйняття, а зі слів сестри позивача.

З матеріалів справи убачається, що предметом позову даної справі є вимоги про визнання договору дарування удаваним, визнання нежитлового приміщення спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя. Обґрунтовуючи вказані вимоги, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що договір дарування нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 21 червня 2017 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіним М. С., є удаваним договором та є прихованим договором купівлі-продажу, що порушує право позивача, як одного з подружжя, оскільки спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Водночас, відповідачка, заперечуючи проти позову зазначала, що позивачем не доведено факту спрямованості волі відповідачів у справі під час укладання договору дарування на встановлення інших цивільно-правових відносин та настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені договором дарування. При цьому, попередній договір від 06 жовтня 2012 року не був нотаріально посвідченим та вважається нікчемним, а відтак не породжує прав та обов`язків, а кошти отримані за продаж квартири у місті Бердянськ у розмірі 290 000 грн були витрачені на куплю автомобіля, а не на придбання спільного житла.

Крім того, відповідачка просила суд врахувати, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, оскільки договір дарування був укладений 21 червня 2017 року, а отже з цієї дати позивачу було відомо про укладення такого договору, тому строк позовної давності минув 21 червня 2020 року, в той час як позов поданий до суду 06 липня 2020 року, що відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові (т. 2, а.с. 35-49).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що в ході судового розгляду ні дарувальник, ні обдарована, жодним чином не довели мотиву передачі в дар майна, та у свою чергу, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не перебувають у жодних родинних стосунках. Між сторонами оспорюваного правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, і воля обох сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином.

З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що сторони уклали оспорюваний договір дарування для того, щоб приховати договір купівлі-продажу, а відтак, нежитлове приміщення АДРЕСА_2 є об`єктом спільної сумісної власністі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яке придбане ними під час перебування в шлюбі.

Разом з тим, суд урахував заяву відповідачки про застосування строків позовної давності та встановив, що позивач був присутній при укладенні договору дарування 21 червня 2017 року, про що зазначив у письмовій промові у судових дебатах. Відтак суд дійшов висновку, що позивачу було достеменно відомо про укладення договору в день його підписання, а тому перебіг позовної давності розпочався з 21 червня 2017 року. А отже, на момент звернення позивача до суду (липень 2020 року) строк позовної давності сплив, що слугувало підставою для відмови в позові.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

З матеріалів справи убачається, що предметом позову у справі, яка переглядається, є вимоги про визнання договору дарування удаваним, визнання нежитлового приміщення спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

Обґрунтовуючи вказані вимоги, позивач, ОСОБА_1 посилався на те, що договір дарування нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 є удаваним договором та є прихованим договором купівлі-продажу, що порушує право позивача, як одного з подружжя, оскільки спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Колегія суддів відмічає, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).

Удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61-14680сво20).

Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі норм, що регулюють цей правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2022 року в справі № 607/5148/20 (провадження № 61-5177св22).

З урахуванням принципу розумності, очевидно, що позов про визнання правочину удаваним є приватно-правовою конструкцією, спрямованою на захист приватних (цивільних) прав та інтересів. Цивільний суд за позовом про визнання правочину удаваним захищає приватні (цивільні) права (інтереси) позивача, які порушені, невизнані або оспорені відповідачем (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року в справі № 711/5843/20 (провадження № 61-11687св21).

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 28 червня 2022 року у справі № 576/564/21./

З матеріалів справи убачається, що на підтвердження удаваності зазначеного договору дарування позивачем надано суду попередній договір купівлі-продажу, укладений 06 жовтня 2012 року між ОСОБА_3 , як продавцем, та ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як покупцями, за умовами якого сторони зобов`язуються в майбутньому, в строк не пізніше кінця ІІ кварталу 2013 року, укласти договір купівлі-продажу частини житлового будинку, розташованого на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , у нотаріальній формі на умовах, визначених цим договором (пункт 1.1. попереднього договору) та згідно якого покупець передав, а продавець прийняв до підписання цього договору грошові кошти у сумі 25 102 доларів США (пункт 2.1. попереднього договору). А суму в еквіваленті 1 900 доларів США покупець сплачує у день підписання договору купівлі-продажу (основного договору) - пункт 2.2. попереднього договору.

Отже, на думку позивача,визначенні у попередньому договорі умови безпосередньо стосується обставин справи, підтверджують факт передачі подружжям ОСОБА_8 коштів ОСОБА_3 на підтвердження намірів подружжя придбати об`єкт нерухомого майна у ОСОБА_3 та з метою забезпечення оформлення договору купівлі-продажу (основного договору) і, відповідно, встановлюють, що істотною умовою договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 була ціна договору.

З урахуванням вищевстановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що сторони уклали оспорюваний договір дарування для того, щоб приховати договір купівлі-продажу, а відтак, нежитлове приміщення АДРЕСА_2 є об`єктом спільної сумісної власністі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яке придбане ними під час перебування в шлюбі.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що станом на 06 жовтня 2012 року закон прямо вимагав укладення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна в письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням. Невиконання цієї вимоги зумовлює застосування частини першої статті 220 ЦК України, згідно з якою правочин, для якого законом установлена нотаріальна форма, але який укладено без її дотримання, є нікчемним.

Отже, попередній договір купівлі-продажу від 06 жовтня 2012 року, на який посилався позивач як на головний доказ удаваності договору дарування, не породжував і не міг породжувати жодних цивільних прав та обов`язків, не був здатний забезпечити виникнення чи перехід права власності та, відповідно, не може бути використаний як належний доказ існування прихованого договору купівлі-продажу.

Суд першої інстанції встановив, що оспорюваний договір дарування укладено у письмовій формі та належним чином нотаріально посвідчено, тобто він повністю відповідає вимогам закону щодо форми та змісту договорів дарування нерухомого майна, укладених між фізичними особами.

Разом з тим, позивач не надав доказів, які б підтверджували, що сторони договору дарування діяли свідомо з метою приховати інший правочин або що їхня воля була спрямована на встановлення саме правовідносин купівлі-продажу. Зокрема, доказів оплатності правочину, наявності зустрічного руху коштів, домовленостей про ціну, яка є істотною умовою договору купівлі-продажу, чи будь-яких інших ознак, які могли б свідчити про приховану оплатну природу правочину, суду не подано.

Колегія суддів наголошує, що сам лише факт існування нікчемного попереднього договору, укладеного без дотримання обов`язкової нотаріальної форми, не може підтверджувати удаваність договору дарування, оскільки такий правочин не має юридичної сили і не здатний підтверджувати правову волю сторін на укладення договору купівлі-продажу. Суд першої інстанції ці обставини не врахував, неправильно кваліфікував правову природу поданих доказів і, як наслідок, дійшов помилкового висновку про удаваність оспорюваного правочину.

Оскільки позовні вимоги про визнання договору дарування удаваним не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, колегія суддів відмічає, що похідні від неї вимоги про визнання спірного нежитлового приміщення об`єктом спільної сумісної власності подружжя та про поділ майна подружжя також є необґрунтованими, оскільки на пряму залежать від основної вимоги, а відтак не підлягають задоволенню.

Отже, доводи відповідачки частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

При цьому, доводи відповідачки про те, що позивач після початку повномасштабного вторгнення, на сцені, під російським прапором виступав з георгієвською стрічкою, на концерті, організованому у Бердянську. «Бердянск 9 мая, Безсмертний полк», що, у свою чергу, може свідчити про підтримку позивачем окупаційної влади, ґрунтується на припущеннях заявника та не впливає на висновки суду у цій справі, яким розглядається спір у порядку цивільного судочинства, що виник між сторонами у справі з цивільних та сімейних правовідносин.

Разом з тим з матеріалів справи убачається, що відповідачка в суді першої інстанції порушувала питання щодо застосування строків позовної давності до даних правовідносин, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки оспорюваний договір дарування укладений 21 червня 2017 року, а трирічний строк для звернення до суду завершився 21 червня 2020 року.

В даному випадку, колегія суддів відмічає, що позовна давність підлягає застосуванню лише за умови, якщо суд дійде висновку про наявність підстав для задоволення позову.

З огляду на те, що позовні вимоги позивача щодо удаваності договору дарування та існування прихованого договору купівлі-продажу не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, а відтак позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними, а тому підстав для їх задоволення не існує. За таких обставин відсутні і підстави для застосування позовної давності, оскільки її застосування не може слугувати самостійною підставою для відмови у позові, коли сам позов не доведено по суті.

За таких обставин, суд першої інстанції по суті дійшов правильного висновку про відмову в позові, однак помилково визначив мотиви такої відмови, поклавши в основу рішення пропуск позивачем строку позовної давності.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними посилання скаржника на неналежну оцінку доказів, оскільки наведені ним доводи ґрунтуються на його власних припущеннях і не підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому, як вже встановлено колегією суддів, попередній договір купівлі-продажу 2012 року, укладений без обов`язкового нотаріального посвідчення, є нікчемним, а відтак таким, що не здатний породжувати правові наслідки чи свідчити про наміри сторін щодо придбання нерухомості. Інших доказів фактичної передачі грошових коштів у сумі 25 102 доларів США - банківських документів, розписок чи свідчень очевидців - позивач не надав, а сам текст нікчемного договору не може вважатися підтвердженням реального руху коштів.

Колегія суддів також відмічає, що посилання на факт проживання подружжя у спірному приміщенні також не має правового значення, оскільки користування нерухомістю не є доказом набуття її у власність і не підтверджує оплатного характеру правочину. А отже, доводи скаржника зводяться лише до непідтверджених припущень про обставини, які не знайшли свого відображення в ході апеляційного перегляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на вищенаведене рішення апеляційного суду підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

У зв`язку з цим рішення суду першої інстанції Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2025 року підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Котар Світлани Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 24 листопада 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура