Номер провадження 2/754/6118/25
Справа №755/8812/25
РІШЕННЯ

Іменем України

25 листопада 2025 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - Галась І.А.

при секретарі - Кирилова А.

за участі: представників позивача - Брич Я.О. , Гришко С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Головного управління державної казначейської служби України у Харківській області, 3-ті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди ,

В С Т А Н О В И В:

До Деснянського районного суду міста Києва надійшли матеріали справи за позовом ОСОБА_2 до Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Головного управління державної казначейської служби України у Харківській області, 3-ті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що на розгляді Дніпровського районного суду міста Києва перебуває справа № 755/6856/17 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.217 Кримінального кодексу України.

У ході досудового розслідування кримінального провадження №0004103, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.12.2016 р., встановлено, що діями обвинувачених ОСОБА_2 було завдано тілесні ушкодження, що на думку Потерпілого, призвело до завдання йому майнової та моральної шкоди, яка з урахуванням викладених нижче фактичних обставин та нормального обґрунтування, підлягає відшкодуванню.

Як встановлено досудовим слідством у кримінальному провадженні № 0004103, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 грудня 2016 року, під час затримання протестувальників біля входу до стадіону «Динамо» 20 січня 2014 року обвинувачений -1, обвинувачений -2, обвинувачений -3 завдали тілесні ушкодження, а також піддали катуванням та принизливому поводженню потерпілого.

В обвинувальному акті детально викладено обставини, за яких потерпілому було завдано тілесні ушкодження, зокрема побиття потерпілого на даху колонади, біля колонади та після оточення.

Так під час затримання потерпілого на даху колонади біля стадіону «Динамо» обвинувачений -1, обвинувачений -2, обвинувачений -3, незважаючи на те, що потерпілий не чинив опіру, упродовж не менше однієї хвилини безперервно з особливою жорстокістю завдавали потерпілому удари взутими ногами та спеціальними засобами - гумовими кийками в різні частини тіла, в тому числі в область голови, шиї, в ділянки нирок, грудної клітини, живота, по руках, ногах, тулубу, спині.

Після жорстокого нанесення побоїв потерпілому, обвинувачений -1, обвинувачений -2, обвинувачений -3, незважаючи на те, що потерпілий знаходився в нерухомому стані, продовжили принизливі дії відносно потерпілого. Так працівники міліції одягли на руки потерпілого кайданки, підвели його на ноги та повели до сходів колонади, по яким спустили його вниз для передачі правоохоронцям, які знаходились поруч з колонадою.

Після цього обвинувачений -1, обвинувачений -2, обвинувачений -3 скинули потерпілого з парапету над входом до технічного приміщення колонади на землю, з небезпечної висоти для передачі іншим працівникам міліції.

Крім того, встановлено, що обвинувачений -1, обвинувачений -2, обвинувачений -3 разом з невстановленими слідством працівниками спецпідрозділу міліції «Беркут», оточивши в кільце потерпілого, продовжили наносити протягом тривалого часу йому удари в різні частини тіла здебільшого в область голови та ніг, о у подальшому один з працівників міліції підійшовши до потерпілого, дістав газовий балончик та розпилив перцеву рідину на тіло потерпілого в області сідниць, завдавши йому сильних фізичних страждань шляхом мучення.

Даними діями Обвинувачених Потерпілому було завдано численні тілесні ушкодження, зокрема закриту черепно - мозкову травму, струс головного мозку з забитою раною обличчя та закритий перелом носових кісток без зміщення кісних уламків, що підтверджується висновком експерта від 23.11.2016 р. №1267/е.

Крім цього, як потерпілий зазначив під час допиту 28.02.2014 р., коли він перебував у безсвідомому стані, у нього зникли годинник вартістю 1000 грн. та мобільний телефон вартістю 4500 грн. (загальна вартість зниклого майна становить 5500 грн.)

З огляду на те, що кримінальним правопорушенням, яке є предметом даного судового розгляду, потерпілому завдано май та моральну шкоду, потерпілий має право пред`явити цивільний позов у кримінальній справі.

Обставини завдання шкоди потерпілому обвинуваченими, встановлені під час досудового розслідування, стали підставою для висування обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 1227 Кримінального кодексу України.

Враховуючи те, що на момент завдання ушкоджень потерпілому обвинувачені були міліціонерами батальйону міліції особливого призначення «Беркут» Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, вони здійснювали функції представників влади, а отже були службовими особами органу державної влади.

Крім цього, досудовим розслідуванням встановлено, що тілесні ушкодження потерпілому було завдано під час та після його затримання обвинуваченими як представниками правоохоронного органу. Обвинувачені були одягнені у формений одяг, виконували накази керівництва, застосовували спеціальні засоби-гумові кийки, та одягли потерпілому кайданки, тобто здійснювали повноваження, надані їм як працівниками міліції.

Таким чином, шкода потерпілому обвинуваченим -1, обвинуваченим -2 та обвинуваченим -3, має бути відшкодована на підставі статті 1174 Цивільного кодексу України.

Оскільки під час завдання ушкоджень потерпілому обвинувачений -1, обвинувачений - 2, обвинувачений -3 діяли спільно та узгоджено, обвинувачений -1, обвинувачений -2, обвинувачений -3 несуть солідарну відповідальність перед потерпілим за завдану їх діями шкоду.

Таким чином, відповідач -1 та відповідач -2 відповідають солідарну за шкоду, заподіяну потерпілому обвинуваченим -1, обвинуваченим -2, обвинуваченим -3.

Майнова шкода, завдана потерпілому, полягає у заробітку, який він втратив через зменшення своєї працездатності, а також у витратах, які були понесені ним для відновлення здоров`я.

Так, загальна вартість лікування, потерпілому довелось пройти для того, щоб нівелювати наслідки ушкоджень, завданих обвинуваченим -1, обвинуваченим -2, обвинуваченим -3, склала приблизно 5000 грн.

Через погіршення стану здоров`я, викликане неправомірними діями обвинувачених, потерпілий був вимушений звільнитися із займаної посади в січні 2015 року, і зміг повторно влаштуватися на роботу лише коли це дозволив стан здоров`я у вересні 2015 року. Упущений заробіток за цей період (8 календарних місяців) склав близько 128000 грн.

Потерпілий вважає, що неправомірними діями обвинувачених, а саме завданням тілесних ушкоджень, фізичного та морального страждання шляхом побоїв, а також каліцтва (перелому носа) йому було завдано моральну шкоду, яка полягає ц фізичному болю, пов`язаному з ушкодженням здоров`я, та душевних страждань, пов`язаних з публічними насильницькими діями обвинуваченого -1, обвинуваченого -2, обвинуваченого -3 щодо потерпілого.

З огляду на ступінь душевних страждань, які потерпілий зазнав внаслідок протиправної поведінки Обвинувачених, та враховуючи вимоги розумності та справедливості, він оцінює завдану йому моральну шкоду у 200000 грн.

Не викликає сумнівів, що визначення відповідного територіального органу Державної казначейської служби України у якості відповідача (співвідповідача) зумовлене необхідністю встановлення відповідача, який буде мати можливість виконати судове рішення у випадку задоволення позовних вимог про відшкодування шкоди державою.

Водночас варто зауважити, що на момент подання даного позову Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області як юридична особа не ліквідована. Незважаючи на те, що у постанові Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 р. №730 Кабінет Міністрів України постановив ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні управління Міністерства внутрішніх справ України, зокрема, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, станом на дату подання даного позову, 30 серпня 2017 року, відповідно дот інформації, яка міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області перебуває в стані припинення, тобто існує як юридична особа.

З огляду на викладене вище належним цивільним відповідачами за даним позовом є Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області та Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області.

З огляду на вище викладене просять: Стягнути солідарно з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області та Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області на користь потерпілого майнову шкоду у розмірі 133000 гривень та моральну шкоду у розмірі 200000 гривень.

Ухвалою Дніпровського районного суду від 19 травня 2025 року матеріали справи за позовом ОСОБА_2 до Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Головного управління державної казначейської служби України в Харківській області, 3-ті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди передано для розгляду за підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 червня 2025 року відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Головного управління державної казначейської служби України в Харківській області, 3-ті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Призначено підготовче засідання.

10 липня 2025 року представником позивача ОСОБА_2 , адвокатом Гришко С.Ю. на адресу суду подано клопотання про витребування документів з матеріалів справи.

10 липня 2025 року представником позивача ОСОБА_2 , адвокатом Брич Я.О. через систему «Електронний суд» подано клопотання про долучення доказів, відповідно до яких зазначено наступне.

Звертаючись до суду із позовом, Позивач зазначив, що він був вимушений звільнитися із роботи в січні 2015 року через погіршення стану здоров`я, яке було викликане неправомірними діями третіх осіб.

Лише у вересні 2015 року Позивач зміг повторно влаштуватися на роботу, коли його стан здоров`я це дозволив.

З метою підтвердження фактів, що Позивач звільнився із займаної посади і не отримував заробітку протягом періоду з січня 2015 року до вересня 2015 року, а також розміру майнової шкоди, якою є втрачений заробіток Позивача, спричинений ушкодженням його здоров`я внаслідок протиправних дій ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , представник Позивача бажає долучити (і) засвідчену належним чином скан-копію трудової книжки, (іі) засвідчену належним чином Довідку з місця роботи від 02 серпня 2018 року з перекладом на українську мову, видану "CyberCom Poland" ("Довідка") та (ііі) Відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків у відповідь на запит в електронному вигляді від 08 липня 2025.

Відповідно до запису № 3 Трудової книжки Позивача він був звільнений з ТОВ "САМСУНГ ЕЛЕКТРОНІКС УКРАЇНА КОМПАНІ" 09 січня 2015 року.

Згідно з Довідкою Позивач був прийнятий на посаду Старшого інженера- програміста 01 вересня 2015 року.

Тобто, вищезазначеними документами підтверджується, що протягом 8 (восьми) місяців Позивач був позбавлений можливості працювати і отримувати заробітну плату.

Крім того, відповідно до Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків у відповідь на запит у електронному вигляді від 08 липня 2025 року, за 3 (три) місяці до погіршення стану здоров`я, яке було викликане неправомірними діями третіх осіб, що підтверджено Вироком Київського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року у справі № 755/6856/17 (IV квартал 2013 року), середній заробіток Позивача складав 11 757 грн.

Також задля підтвердження розміру моральної шкоди, завданої Позивачу протиправними діями ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , представник Позивача бажає долучити (і) засвідчену належним чином Виписку із медичної карти стаціонарного хворого № 2028 від 13 лютого 2014 року ("Виписка № 2028") та (іі) засвідчену належним чином Виписку із медичної карти стаціонарного хворого № 4324 від 17 лютого 2014 року ("Виписка № 4324").

Відповідно до пункту 6 Виписки № 2028 Позивач при надходженні до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги був доставлений з наступними захворюваннями: 1) закрита черепно-мозгова травма; 2) углибленням ряду лобової частини зліва; 3) садна голови, туловища та кінцівок; 4) закритий перелом кісток носу; 5) забій лівого глазного яблука; 6) кровоточивий бронхіт.

Згідно з пунктами 6,7 Виписки № 4324 Позивач був вдруге поступив до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги у зв`язку з розвиненням хвороби, яке проявилось у вигляді судомного синдрому після перенесення закритої черепно-мозкової травми.

Пунктом 8 Виписки № 4324 Позивачу був визначений нагляд невролога за місцем проживання.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Отже, Випискою № 2028 та Випискою № 4324 підтверджується значний фізичний біль та страждання, які були спричинені Позивачу кримінальним правопорушенням, що підтверджено Вироком Київського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року у справі № 755/6856/17, і що є підставою для компенсації моральної шкоди.

Витягом з протоколу судового засідання від 10 липня 2025 року відповідно до ухвали суду, яка внесена до протоколу судового засідання від 10.07.2025 року, суд ухвалив забезпечити докази в цивільній справі, шляхом витребування у Дніпровського районного суду м. Києва оригінали (завірені належним чином копії) матеріалів справи № № 755/8812/25: 1) Заяви про збільшення розміру позовних вимог від 31 травня 2018 року (том 9, сс. 169-178); 2) Висновку № 17/18, складеного 13 березня 2018 року за результатами психологічного дослідження ОСОБА_2 (том 9, сс. 179- 207); 3) Клопотання Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області про відмову Цивільному позивачу у задоволенні позову в повному обсязі та заміну неналежного відповідача, Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, на належного - Державну казначейську службу України від 08 листопада 2017 року; 4) Відзив на цивільний позов Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області від 27 квітня 2018 року; 5)Заперечення Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області проти клопотання представника цивільного позивача ОСОБА_2 про долучення висновку психологічного дослідження № 17/18 як доказу від 27 квітня 2018 року; 6)Заперечення представника позивача проти клопотання Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області про заміну неналежного відповідача від 04 квітня 2019 року; 7) Пояснення представника позивача щодо відзиву Ліквідаційної комісії ГУМВС України в Харківській області від 04 квітня 2019 року; 8) Заперечення представника позивача проти заперечення Ліквідаційної комісії ГУМВС України в Харківській області проти клопотання представника цивільного позивача ОСОБА_2 про долучення висновку психологічного дослідження як доказу від 04 квітня 2019 року.

18 серпня 2025 року представником позивача - адвокат Брач Я.О. звернувся до суду з заявою про участь у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19 серпня 2025 року забезпечено участь представника позивача - адвоката Брача Ярослава Олександровича в розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Головного управління державної казначейської служби України у Харківській області, 3-ті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в режимі відеоконференції із застосуванням власних технічних засобів та системи ВКЗ.

25 серпня 2025 року представником позивача ОСОБА_2 , адвокатом Брич Я.О. через систему «Електронний суд» подано заяву про збільшення розміру позовних вимог відповідно до якої просили прийняти до розгляду й розглянути заяву про збільшення позовних вимог і викладення прохальної частини позову в новій редакції: вважати прохальну частину позову ОСОБА_2 від 30 серпня 2017 року викладеною в такій редакції: С тягнути з Державного бюджету України на користь позивача, ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 133000 гривень та моральну шкоду у розмірі 1728000 гривень, а разом - 1861000 гривень.

02 вересня 2025 року на адресу суду на виконання ухвали суду від 10.07.2025 року Дніпровський районний суд м. Києва від 22.08.2025 1 кп/755/1055/22 направив належним чином завірені копії матеріалів по кримінальній справі відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 а саме: 1) Заяви про збільшення розміру позовних вимог від 31 травня 2018 року (том 9, сс. 169-178); 2) Висновку № 17/18, складеного 13 березня 2018 року за результатами психологічного дослідження ОСОБА_2 (том 9, сс. 179- 207); 3) Клопотання Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області про відмову Цивільному позивачу у задоволенні позову в повному обсязі та заміну неналежного відповідача, Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, на належного - Державну казначейську службу України від 08 листопада 2017 року; 4) Відзив на цивільний позов Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області від 27 квітня 2018 року; 5) Заперечення Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області проти клопотання представника цивільного позивача ОСОБА_2 про долучення висновку психологічного дослідження № 17/18 як доказу від 27 квітня 2018 року; 6)Заперечення представника позивача проти клопотання Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області про заміну неналежного відповідача від 04 квітня 2019 року; 7)Заперечення представника позивача проти заперечення Ліквідаційної комісії ГУМВС України в Харківській області проти клопотання представника цивільного позивача ОСОБА_2 про долучення висновку психологічного дослідження як доказу від 04 квітня 2019 року.

15 вересня 2025 року на адресу суду Головне управління міністерства внутрішніх справ України в Харківській області - представник ОСОБА_6 , через систему «Електронний суд» направлено відзив на позовну заяву, відповідно до якого ГУМВС України в Харківській області заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі, виходячи з наступного.

В обґрунтуваннях підстав для відшкодування шкоди, позивач посилається на те, що

внаслідок протиправних дій ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 потерпілому завдана майнова шкода, яка виразилась в тому, що позивач звільнився із займаної посади і не отримував заробіток протягом періоду з січня 2015 року до вересня 2015 року.

Слід зазначити, що на момент подій, зазначених у позові, ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були співробітниками міліції та відповідно до Закону України «Про міліцію» міліція була виконавчим органом державної влади.

Водночас, та обставина, що ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були співробітниками міліції, не є достатньою для відшкодування шкоди державою.

З трудової книжки позивача вбачається, що він з 01.05.2012 працював на посаді інженера-програміста у ТОВ «Самсунг Електронікс України Компані» та з 09.01.2015 був звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України.

Слід значити, що звільнення з роботи за власним бажанням регулюється статтею 38 Кодексу законів про працю України (КЗпП). Ця стаття надає працівнику право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. Це рішення є особистим вибором працівника. У даному випадку, звільнення за власним бажанням свідчить про відсутність примусу.

Працівник сам ініціював розірвання трудового договору, що розриває можливий ланцюг причинно-наслідкового зв`язку між подіями спричинення шкоди позивачу, завданої внаслідок погіршення стану його здоров`я через незаконні дії працівників міліції.

Таким чином, з наданих доказів позивачем не вбачається причинно-наслідкового зв`язку між шкодою завданої позивачу діями працівників міліції та його звільненням з роботи за власним бажанням.

Слід зазначити, що позивачем не надано доказів наявності вини ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Так позивач як на підставу наявності вини ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 посилається на вирок Київського апеляційного суду від 21.12.2023 у справі № 755/6856/17.

Однак, слід зазначити, що вироком Київського апеляційного суду від 21.12.2023 у справі № 755/6856/17 тільки ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 127 КК України та призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Слід зазначити, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27.09.2017 року матеріали відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , в межах кримінального провадження № 0004103, виділено в окреме провадження (справа №755/15324/17) зі справи щодо них та ОСОБА_5 , оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 оголошені у розшук. Судове провадження відносно останніх було зупинено.

Таким чином, на теперішній час щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відсутнє судове рішення щодо визнання їх винними у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 127 КК України.

Позивачем не обґрунтовано належними доказами, суму моральної шкоди, яку він просить стягнути солідарно з відповідачів.

Позивач обмежився лише загальними посиланнями на завдання йому моральної шкоди, не довівши належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами факту наявності такої шкоди, наявності причинного зв`язку між діями відповідача та можливим завданням такої шкоди.

Так, дії ОСОБА_5 , якими завдано шкоди ОСОБА_2 кваліфікувались за ч. 2 ст. 127 КК України, як умисне заподіяння сильного фізичного болю, фізичного та морального страждання шляхом нанесення побоїв, мучення та інших насильницьких дій з метою покарати потерпілих за дії, скоєні ними та іншими особами, а також з метою залякування та дискримінації (катування).

Згідно з вироком Київського апеляційного суду від 21.12.2023 ОСОБА_5 вчинив

правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 127 КК України, не у зв`язку з виконанням службових обов`язків, а у вигляді самочинних дій, що виходять за межі його повноважень. Дії ОСОБА_5 не відповідали законним підставам для застосування сили, а тому не можуть вважатися службовою діяльністю.

В даному випадку дії ОСОБА_5 не узгоджувалися зі службовими інструкціями, тому вони не можуть кваліфікуватися як виконання службових обов`язків.

Дії ОСОБА_5 явно виходять за межі повноважень співробітника міліції, передбачених Законом України «Про міліцію», тому є підстави вважати, що у даному випадку злочинні дії ОСОБА_5 вчинені поза межами правовідносин, які існують між органом державної влади та посадовою особою, що є обов`язковою умовою для застосування статті 1174 ЦК України.

У зв`язку з чим відповідач ГУМВС України в Харківській області не має відповідати за вчинки службової особи, яка вийшла за межі службових повноважень та вчинила злочин. Оскільки факт вчинення злочину доведений, то в цьому випадку саме ОСОБА_5 , як особа, яка вчинила злочин, повинен самостійно нести відповідальність за свої дії.

Працівник міліції, який виконує свої обов`язки відповідно до наданих законодавством повноважень та у межах закону, не несе відповідальності за завдані збитки. Такі збитки компенсуються за рахунок держави.

Службова особа міліції, яка порушила вимоги закону або неналежно виконує свої обов`язки, несе відповідальність у встановленому порядку.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди є недоведеним та такими, що не ґрунтуються на приписах чинного законодавства, отже не підлягають задоволенню.

Крім того, позивач зазначає у позові, що йому завдано шкоди діями трьох працівників міліції - ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Однак, у позовній заяві не розмежовано якими самими діями, у який проміжок часу та у якому ступені позивачу завдано шкоди кожним із працівників міліції. Вказані обставини мають суттєве значення для вирішення справи та визначення розміру моральної шкоди завданої позивачу діями кожного із працівників міліції. Слід зазначити, що позивачем не надано доказів, якими підтверджувалось би завдання майнової шкоди з боку відповідача у конкретному розмірі, а саме не надано медичних документів (виписки, рецепти, чеки), договорів з медичними установами, платіжних документів (квитанції, рахунки).

Позивачем не наведено причинно-наслідкового зв`язку між діями колишніх працівників міліції та майновою шкодою.

Отже, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Таким чином, законодавством не передбачено стягнення матеріальної та моральної шкоди з бюджетних асигнувань, виділених на фінансування державного органу, а тому таке стягнення не може бути покладеним на державний орган - ГУМВС України в Харківській області.

З урахуванням викладеного, просять відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ГУМВС України в Харківській області у повному обсязі.

24 вересня 2025 року Головне управління державної казначейської служби України в Харківській області - представником Пузіков В.А. через систему «Електронний суд» на адресу суду надійшло клопотання/заява (письмові пояснення).

Ознайомившись з заявою представника позивача Брич Я.О. про збільшення розміру позовних вимог Головне управління Державної казначейської служби України повідомляє.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Головне управління у правовідносини з Позивачем не вступало, його прав не порушувало, що підтверджується поданими Позивачем доказами по справі.

Отже, позивач помилково визначив, що Держава в особі Головного управління є належним відповідачем у цій справі та несе відповідальність за шкоду завдану незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури, які на думку позивача завдали йому шкоди.

По даній категорії справ позивачу необхідно довести всі складові елементи цивільного правопорушення, а саме: наявність моральної шкоди, протиправної поведінки, а також причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою.

З огляду на вище викладене просять суд: прийняти письмові пояснення Головного управління та врахувати при розгляді справи; відмовити Позивачу в задоволенні позовних вимог до Головного управління; розгляд справи проводити без участі представника Головного управління.

06 жовтня 2025 року представником позивача ОСОБА_2 - адвокатом Брич Я.О. через систему «Електронний суд» подано відповідь на відзив, відповідно до якого просять залишити відзив Відповідача -2.

Задовольнити у повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_2 з урахуванням поданої 25 серпня 2025 року заяви про збільшення позовних вимог і викладення прохальної частини позову в новій редакції.

07 жовтня 2025 року представником позивача ОСОБА_2 - адвокатом Брич Я.О. через систему «Електронний суд» подано письмові заперечення на клопотання відповідно до якого зазначили наступне.

Щодо нібито помилковості залучення Позивачем Відповідача 1 як сторони у справі.

На сторінці 2 письмових пояснень Відповідач 1 вказує, що немає необхідності визначати відповідачем Казначейство або його територіальний орган, цитуючи окремі, вирвані з контексту, положення правового висновку Верховного Суду у постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 641/4272/19. І на сторінці 3 підсумовує, що Позивач помилково визначив, що Держава в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області є належним відповідачем у цій справі.

Представник Позивача хоче звернути увагу суду, що Відповідач 1, посилаючись на окремі положення правового висновку Верховного Суду у постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 641/4272/19, викривляє окремі речення з цього правового висновку. Фактично абзац, у якому висловлено правовий висновок суду, є таким: "Крім Держави України в особі Кабінету Міністрів України, позивачі визначили окремим відповідачем ДКС України. Верховний Суд зазначає, що залучення або незалучення до участі у спорах з державою ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення відповідача у справі, оскільки таким належним відповідачем є Держава Україна, а не ДКС України чи її територіальний орган (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі N 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року N 641/8857/17 (пункт 64)). Тому у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), немає необхідності визначати відповідачем ДКС України або її територіальний орган. Останні зобов`язані виконати відповідне рішення суду незалежно від їхньої участі у розгляді справи за позовом до держави." (підкреслення моє - Я.О. Брич).

Тобто, Відповідач 1, свідомо використовуючи вищезазначену постанову, упустив її частину, відповідно до якої "залучення або незалучення до участі у спорах з державою ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення відповідача у справі, оскільки таким належним відповідачем є Держава Україна" та "Останні [ДКС України] (примітка моя - Я.О. Брич) зобов`язані виконати відповідне рішення суду незалежно від їхньої участі у розгляді справи за позовом до держави".

У цій справі № 755/8812/25 Держава власне і бере участь через відповідні органи державної влади - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (державний орган, у якому працювала засуджена службова особа ОСОБА_5 ) та Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області (розпорядник коштів Державного бюджету України).

Таким чином, аргументи Відповідача 1 щодо нібито неможливості залучення його стороною у справі є неспроможними, а відповідно до судової практики залучення територіального органу Державного казначейської служби України відповідає меті забезпечення завдання цивільного судочинства у спорах проти Держави.

Стосовно начебто стягнення коштів з Казначейства та неможливості стягнення судових витрат за рахунок державного бюджету.

На сторінці 3 письмових пояснень Відповідач 1 вказує на неможливість стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. Водночас Представник Позивача зауважує, що ця справа не стосується безпосереднього стягнення коштів з Відповідача.

Згідно з заявою Позивача від 25 серпня 2025 року прохальна частина позовної заяви була викладена у новій редакції, і наразі пункт 1 викладає наступним чином:

Стягнути з Державного бюджету України на користь позивача, ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) майнову шкоду у розмірі 133 000 (ста тридцяти трьох тисяч) гривень та моральну шкоду у розмірі 1 728 000 (одного мільйона семисот двадцяти восьми тисяч) гривень, а разом - 1 861 000 (один мільйон вісімсот шістдесят одну тисячу) гривень."

Отже, Позивач просить суд стягнути кошти саме з Державного бюджету України, а не бюджетних асигнувань Відповідача 1 як державного органу.

На сторінці 3 письмових поясненнях зазначено, що у Законі України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" передбачено спеціальну бюджетну програму КПКВК 3504030, згідно з якою відбувається в тому числі відшкодування шкоди завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб, тобто саме в тих випадках, що передбачені статтею 1174 Цивільного кодексу України.

На сторінці 6 письмових пояснень Відповідач 1 також вказує на те, що Державний бюджет України за жодною бюджетною програмою не передбачає асигнувань для виплати витрат на правничу допомогу адвоката у цивільній справі, а також те, що у вказаній справі відсутні підстави для стягнення судових витрат з нього або державного бюджету.

Представник Позивача зауважує щодо цих аргументів Відповідача 2 наступне.

Позивачем у жодному процесуальному документів не зазначається вимога про відшкодування витрат на правову допомогу як частини судових витрат, оскільки правова допомога в межах раніше кримінального провадження, яке розглядалось у справі № 755/6856/17, а також в межах цивільної справи № 755/8812/25 надається йому pro bono (безкоштовно) Адвокатським бюро Сергія Гришка "Кверітіус Україна".

Щодо розміру відшкодування шкоди.

На сторінках 4 та 5 письмових пояснень Відповідач 1 фактично не заперечує розмір майнової та моральної шкоди, який визначений Позивачем у межах справи № 755/8812/25. Однак Відповідач 1 стверджує про те, що висновок експерта не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом з іншими доказами.

Позивач погоджується з таким твердженням та зауважує, що у своїх процесуальних документах не вказував, що поданий ним висновок експерта № 17/18 є єдиним і беззаперечним доказом розміру завданої моральної шкоди.

Враховуючи встановлені вироком Київського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року у справі № 755/6856/17 обставини публічного катування Позивача, завданий йому значний фізичний біль, в тому числі внаслідок побиття ногами з особливою жорстокістю та гумовими кийками, скидання з колонади/ парапету, а також душевні страждання, яких він зазнав внаслідок завдання фізичного болю мученицьким способом та приниження його гідності, умисел особи, що притягнута до кримінальної відповідальності, на заподіяння сильного фізичного болю, фізичного та морального страждання Позивачу, останній вважає справедливим, розумним та добросовісним визначенням суми компенсації завданої йому моральної шкоди виходячи із 216 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої станом на 2025 рік, - рік розгляду цієї справи № 755/8812/25, тобто 1 728 000 грн. (216 мінімальних заробітних плат х 8 000 грн.). Висновок експерта № 17/18 є лише одним з доказів на підтвердження вищенаведеного розміру відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ухвали суду, яка внесена до протоколу судового засідання від 07.10.2025 року, суд ухвалив забезпечити докази в цивільній справі, шляхом витребування у Дніпровського районного суду м. Києва оригінали (завірені належним чином копії) матеріалів справи № № 755/8812/25, а саме: пояснення представника позивача щодо відзиву Ліквідаційної комісії ГУМВС України в Харківській області від 04 квітня 2019 року.

17 жовтня 2025 року від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Брич Я.О. через систему «Електронний суд» подано клопотання про долучення до матеріалів справи копію пояснення представника позивача Гришка Сергія Юрійовича , щодо відзиву Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області від 04 квітня 2019 року.

Під час підготовчого розгляду справи представники позивача ОСОБА_2, адвокати Гришко С.Ю., Брич Я.О. позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволені.

Представники Відповідачів - Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Харківськійобласті, Головного управління державної казначейської служби України в Харківській області до підготовчого розгляду справи не з`явились, матеріали справи містять заяву про розгляд справи без їх участі.

3-ті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до підготовчого розгляду справи не з`явились.

Протоколом судового засідання від 17 жовтня 2025 року суд ухвалив закрити підготовчий розгляд справи та призначити справу в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засідання.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_2 , адвокати Гришко С.Ю., Брич Я.О. позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволені.

Представники Відповідачів - Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Харківськійобласті, Головного управління державної казначейської служби України в Харківській області до судового розгляду справи не з`явились.

3-ті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до судового розгляду справи не з`явились.

Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов наступного висновку.

Під час судового засідання встановлені наступні обставини.

Ввечері 19 січня 2014 року, співробітники БМОП «Беркут» ГУМВС України в Харківській області разом з іншими невстановленими працівниками спецпідрозділів «Беркут» інших областей та військовослужбовцями внутрішніх військ заблокували вулицю М. Грушевського в місті Києві, в районі стадіону «Динамо» імені В. Лобановського, а починаючи з 20.00 години 20 січня 2014 року, продовжуючи блокувати вулицю, перемістились у бік колонади, що знаходиться на перехресті вулиць М. Грушевського та Паркової дороги, біля входу на вказаний стадіон.

Помітивши працівників міліції, особи, які знаходились на даху колонади, втекли, за виключенням неповнолітнього ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , які незадовго до цього піднялись туди по саморобній драбині, з метою зручнішого та безпечнішого для себе спостереження за акцією протесту та ніяких протиправних дій стосовно працівників міліції не вчиняли.

Через невдалу спробу затримати осіб, які вчиняли протиправні дії відносно працівників правоохоронних органів ОСОБА_5 та особи, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, усвідомлюючи те, що не досягли своєї початкової мети, заради якої вони піднялись по сходам на дах колонади, що викликало в них ще більш агресивну реакцію та бажання помститись за їх дії та за проведені мітингувальниками акції протесту в місті Києві, вирішили покарати ОСОБА_2 і ОСОБА_8 , які в той момент залишились на даху колонади та які не чинили опору, заподіяти їм сильного фізичного болю, фізичного та морального страждання шляхом нанесення побоїв, мучення та інших насильницьких дій.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 та особи, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, усвідомлюючи, що визначені Законом України «Про міліцію», Правилами застосування спеціальних засобів по охороні громадського порядку, що затверджені постановою Ради Міністрів УРСР від 27 лютого 1991 року № 49, підстави для застосування заходів фізичного впливу та/чи спеціальних засобів відсутні, а також те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_2 не чинять будь-який опір, за вказаних обставин позбавлені можливості здійснити втечу або заподіяти будь-кому з працівників міліції шкоду, достовірно знаючи, що працівник правоохоронного органу має діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, реально оцінюючи обстановку, проявляючи зухвалість, хизуючись наявністю службових повноважень, усвідомлюючи характер своїх дій та їх наслідки, маючи на меті покарати ОСОБА_8 та ОСОБА_2 за їх участь в акціях протесту, які проводились в місті Києві, а також з метою залякування та дискримінації потерпілих та інших учасників акцій протесту, грубо порушуючи вищевказані норми законодавства, діючи спільно та узгоджено за допомогою конклюдентних дій, тобто за попередньою змовою, з єдиним умислом на заподіяння сильного фізичного болю затриманим особам, близько 20 години 30 хвилин упродовж не менше однієї хвилини безперервно з особливою жорстокістю завдавали ОСОБА_2 і ОСОБА_8 удари взутими ногами та спеціальними засобами - гумовими кийками в різні частини тіла, в тому числі, в область голови, шиї, в ділянки нирок, грудної клітини, живота, по руках, ногах, тулубу, спині.

У подальшому, після жорстокого нанесення побоїв ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , придушення їх волі на реалізацію права щодо проведення мітингів ОСОБА_5 та особи, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, незважаючи на те, що потерпілі знаходились в знерухомленому стані, продовжили жорстокі та цинічні дії відносно ОСОБА_8 , підвели його на ноги, та довівши до краю даху колонади, демонстративно показали останнього працівникам підрозділів БМОП «Беркут» та працівникам інших правоохоронних органів, які перебували поряд з колонадою, тим самим хизуючись перед ними затриманим мітингувальником, що в свою чергу викликало бурхливу емоційну реакцію працівників правоохоронних органів, які почали схвально вигукувати та бити палицями по залізним щитам, які перебували у них на озброєнні, демонструючи колективне бажання всіх працівників міліції продовжити катування над потерпілим.

Продовжуючи свої злочинні дії, направлені на заподіяння сильного фізичного болю, фізичних та моральних страждань шляхом нанесення побоїв, мучення та інших насильницьких дій з метою покарати ОСОБА_2 і ОСОБА_8 за акції протесту, які проводились в місті Києві ними та іншими цивільними учасниками, а також з метою залякування та дискримінації потерпілих та інших учасників акцій протесту, усвідомлюючи, що доставлення затриманих до автомобілю призначеного для перевезення затриманих через стрій колони працівників спецпідрозділу міліції «Беркут» буде супроводжуватись зухвалими, цинічними, насильницькими діями, а також знущанням з боку працівників міліції по відношенню до затриманих ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , орієнтуючись в обстановці, знаючи про вимоги законодавства щодо необхідності проявляти обережність і пересторогу, своїми діями не викликати ускладнення обстановки, маючи реальну можливість обрати безпечний маршрут слідування, ОСОБА_5 та особи, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, проігнорували вказані вимоги законодавства, та з мотивів колективної помсти з боку працівників міліції, прийняли протиправне рішення провести затриманих через вказаний стрій працівників спецпідрозділу міліції «Беркут», таким чином продовживши знущання над останніми, та з цією метою скинули ОСОБА_8 та ОСОБА_2 з даху колонади/парапету над входом до колонади з небезпечної висоти для передачі їх своїм колегам.

ОСОБА_2 спричинено легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, а саме закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку з забитою раною обличчя та закритий перелом носових кісток без зміщення кісних уламків.

Відповідно до пункту 6 Виписки № 2028 Позивач при надходженні 22.01.2014 року до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги був доставлений з наступними захворюваннями: 1) закрита черепно-мозгова травма; 2) углибленням ряду лобової частини зліва; 3) садна голови, туловища та кінцівок; 4) закритий перелом кісток носу; 5) забій лівого глазного яблука; 6) кровоточивий бронхіт.

Згідно з пунктами 6,7 Виписки № 4324 Позивач 14.02.2014 року вдруге поступив до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги у зв`язку з розвиненням хвороби, яке проявилось у вигляді судомного синдрому після перенесення закритої черепно-мозкової травми.

Пунктом 8 Виписки № 4324 Позивачу був визначений нагляд невролога за місцем проживання.

Відповідно до висновку експерта № 09-КЕ/2017 від 12.01.2017-19.01.2017 згідно даним медичної документації (карти виїзду швидкої медичної допомоги, медичної карти стаціонарного хворого №2028/133, медичної карти амбулаторного хворого) та судово-медичної експертизи, результати якої викладені у «Висновку експерта» № 808/Е, у ОСОБА_2 , 1990 р.н., мали місце наступні тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку із легкими клінічними проявами, саднами, синцями на голові та забійною раною в ділянці лівої брові, травматичним набряком м`яких тканин обличчя зліва, контузією лівого ока з травматичним субкон`юнктивальним крововиливом; закритий перелом носових кісток без зміщення кісних уламків; садно в ділянці лівої ключиці; садна на верхніх кінцівках та на правій нижній кінцівці.

Ці ушкодження утворилися від дій тупих предметів; медична документація не містить даних, які б дозволили висловитися щодо індивідуальних ознак цих предметів, тим більш провести ідентифікацію знаряддя (знарядь) травми.

При цьому черепно-мозкова травма утворилася від ударної дії, або співударі об предмет (поверхню) з прикладанням сили (сил) в ділянку голови (обличчя); травма носу та лівого ока - від ударної дії предмету (предметів) з обмеженою поверхнею та з прикладанням сили безпосередньо у відповідні анатомічні ділянки; синці - за ударним механізмом, або за механізмом удару-стиснення, садна - за прямим механізмом тертя- ковзання.

Згідно з Висновком №17/18 складеного 13 березня 2018 року за результатами дослідження ОСОБА_2 , останньому спричинено психологічну шкоду у наслідок його катування, принизливого поводження та завдання легких тілесних ушкоджень під час акції масового народного протесту на вул. Грушевського в м.Києві 20 січня 2014 року в ході його затримання на колонаді до стадіону «Динамо».

Дані обставини були встановлені вироком Київського апеляційного суду від 21.12.2023 року.

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 30 серпня 2019 року ОСОБА_5 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 127 КК (в редакції Закону України № 1707-VІ) та виправдано за недоведеністю вчинення ним злочину.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року залишено без задоволення апеляційні скарги прокурорів у кримінальному провадженні - прокурорів відділу Генеральної прокуратури України Іванцова І. В. та Смирнова В. Р., представника потерпілого ОСОБА_2 - адвоката Гришка С. Ю., а вирок суду першої інстанції без змін.

Постановою Верховного Суду від 26 січня 2023 року задоволено касаційні скарги прокурорів Сергєєвої Т. В. та ОСОБА_9 , представників потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_2 - адвокатів Гришка С. Ю. та Диканя П. О., ухвалу Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Вироком Київського апеляційного суду від 21.12.2023 у справі № 755/6856/17 ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 127 КК України та призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі.

На підставі дослідження обставин кримінального провадження, аналізу та оцінки доказів, які були перевірені з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 в умисному заподіянні сильного фізичного болю, фізичного та морального страждання шляхом нанесення побоїв, мучення та інших насильницьких дій з метою покарати потерпілих за дії, скоєні ними та іншими особами, а також з метою залякування та дискримінації їх та інших осіб, вчинені за попередньою змовою групою осіб, і кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 127 КК.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України "моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я".

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає також "у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна"

Відповідно до п. 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц "У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи"

Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України "розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості".

Ст. 1174 Цивільного кодексу України, відповідно до якої "Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи".

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 21 травня 2025 року у справі № 757/47970/16-ц з посиланням на пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) зазначив "Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Аналогічний висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 554/654/22[9] та у постанові від 04 жовтня 2024 року у справі № 201/10536/22.

Отже, виходячи з вище викладеного суд приходить до висновків, що позивачу було завдано моральну шкоду, яка виражалася в тривалих фізичних та моральних болях, тому суд приходить до висновків про задоволення вимог щодо стягнення моральної шкоди з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 у розмірі 1728000 гривень.

Щодо майнової шкоди суд зазначає наступне.

Позивач зазначив, що він був вимушений звільнитися із роботи в січні 2015 року через погіршення стану здоров`я, яке було викликане неправомірними діями третіх осіб.

Лише у вересні 2015 року Позивач зміг повторно влаштуватися на роботу, коли його стан здоров`я це дозволив.

З метою підтвердження фактів, що Позивач звільнився із займаної посади і не отримував заробітку протягом періоду з січня 2015 року до вересня 2015 року, а також розміру майнової шкоди, якою є втрачений заробіток Позивача, спричинений ушкодженням його здоров`я внаслідок протиправних дій ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , до матеріалів справи долучено копію трудової книжки а саме розділ відомості про роботу, Довідку з місця роботи від 02 серпня 2018 року з перекладом на українську мову, видану "CyberCom Poland" та Відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 08 липня 2025.

Відповідно до запису № 3 Трудової книжки Позивач був звільнений з ТОВ "САМСУНГ ЕЛЕКТРОНІКС УКРАЇНА КОМПАНІ" 09 січня 2015 року Наказ №15-к від 09.01.2015 року.

Згідно з Довідкою Позивач був прийнятий на посаду Старшого інженера - програміста 01 вересня 2015 року.

Позивачем надано відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, відповідно до якого вбачається за 3 (три) місяці до звільнення (IІІ квартал 2014 року) заробітна плата (після оподаткування) Позивача складає: 57 687,53 - 8 814,01 (податок

на доходи фізичних осіб) = 48 873,52 грн. : 3 календарні місяці = 16 291 грн. х 8 місяців = 130 328 грн.

Тобто, сума втраченого середнього заробітку становить 130 328 гривень.

Однак, суд враховує додаткові пояснення представника позивача щодо стягнення суми втраченого середнього заробітку за 8 (вісім) календарних місяців у розмірі 128 000 грн., виходячи з даного розрахунку як 16000х8.

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для покладення деліктної відповідальності необхідно встановити: протиправність поведінки заподіювачів шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між такою поведінкою та шкодою; вину особи, яка завдала шкоди.

Згідно зі статтею 1195 ЦК України, у разі ушкодження здоров`я потерпілому відшкодовуються, зокрема, втрачені заробітки та інші доходи, які він мав або міг мати, якщо його здоров`я не було б ушкоджене. Втрата середнього заробітку за час вимушеного припинення трудової діяльності є прямою майновою шкодою, що підлягає компенсації.

Отже, суд дійшов висновку, що позивач довів факт завдання йому майнової шкоди у вигляді втраченого заробітку внаслідок протиправних дій відповідачів та причинний зв`язок між цією шкодою та їхніми діями, що є підставою для застосування статей 1166 та 1195 ЦК України і стягнення відповідного відшкодування.

Щодо заявлених витрат на лікування у сумі 5 000 грн, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України та статті 81 ЦПК України сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів понесення зазначених витрат, а судом таких доказів не здобуто, вимога в цій частині задоволенню не підлягає.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач знайшли підтвердження під час судового засідання, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173,1174 ЦК України).

У частині 1 ст. 1172 ЦК України зазначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових

(службових) обов`язків.

Відповідно до ст. 1174 ЦК шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

З урахуванням положень статей 1172, 1174 ЦК для покладення на юридичну особу відповідальності за наслідками вчинення кримінального правопорушення необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності, так і спеціальних, зокрема, перебування у трудових (службових) відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків. Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суда заздалегідь встановленої сили.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 81, 82, ЦПК України, ст. ст. 1166, 1172, 1173, 1174, 1176, 1195, ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_2 до Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Головного управління державної казначейської служби України у Харківській області, 3-ті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) майнову шкоду у розмірі 128 000 (сто двадцять вісім тисяч) гривень та моральну шкоду у розмірі 1 728 000 (одного мільйона семисот двадцяти восьми тисяч) гривень, що разом становить - 1 856 000 (один мільйон вісімсот п`ятдесят шість тисячу) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Суддя: