Дата документу 25.11.2025
Справа № 501/1200/25
25 листопада 2025 року Чорноморський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,
за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за
третя особа: орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області
предмет та підстави позову: про встановлення факту, позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів
ухвалив рішення про наступне та
І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача
21 березня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області про встановлення факту, позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів, згідно якого просить суд:
- встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 самостійно виховує, здійснює догляд та утримує неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 ;
- стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття.
Позов мотивований тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.04.2015 року по 13 липня 2023 року.
У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з 2021 року, часу фактичного припинення сімейних відносин, постійно проживає разом з батьком.
На підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 липня 2023 року у справі № 501/2198/23 шлюб між сторонами розірвано.
Позивач вказує в позові, що після припинення шлюбних відносин син залишився проживати в сім`ї батька і саме батько повністю піклується про сина, повністю його утримує та виховує. Мати в житті сина участі взагалі не приймає.
На підставі викладеного, позивач звернувся до суду з відповідним позовом (а.с.3-7).
Відповідач відзиву на позов не надала.
В судовому засіданні позивач просив суд задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник третьої особи надав до суду заяву про розгляд справи без участі представника третьої особи у урахуванням висновку органу опіки та піклування (а.с.94).
ІІ. Процесуальні дії у справі.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 21.03.2025, справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.35).
Ухвалою судді Чорноморського міського суду Одеської області Петрюченко М.І. від 31.03.2025 справу прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі (а.с.41-42).
Ухвалою Чорноморського міського суду Одеської області від 25.06.2025 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.59).
Ухвалою Чорноморського міського суду Одеської області від 25.06.2025 задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків (а.с.58).
Згідно ч.11 ст.128 ЦПК України, відповідач також викликався в суд через оголошення на офіційному веб-порталі «Судової влади України». Згідно інформації, опублікованої на офіційному веб-порталі «Судова влада України» в розділі «Оголошення про виклик до суду», відповідач був повідомлений про місце, дату та час розгляду справи, але у судове засідання так і не з`явився, тому, на підставі ст.280 ЦПК України проведено заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 квітня 2015 року по 13 липня 2023 року (а.с.17).
У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.16).
06.06.2023 ОСОБА_2 звернулась до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, посилаючись на припинення між ними шлюбних відносин з травня 2021 року (а.с.18-19).
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13 липня 2023 року у справі № 501/2198/23 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.20).

Відповідно до висновку Чорноморської міської ради Одеської області в особі органу опіки та піклування від 11.11.2025, затвердженим рішенням виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області №425 від 11.11.2025, умови проживання батька ОСОБА_1 задовільні, придатні для виховання і розвитку дитини. Житло орендоване. Квартира з усіма зручностями, облаштована меблями та побутовою технікою. Дитина має окреме ліжко, стіл для навчання та місце для відпочинку, створені належні умови для гармонійного виховання та розвитку.

За інформацією Комунального некомерційного підприємства «Чорноморський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває на обліку у лікаря-педіатра з народження. З 04 грудня 2024 року законним представником вказаний батько дитини - ОСОБА_1 .

За інформацією Чорноморського ліцею №2 Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області ОСОБА_4 навчається в ліцеї з першого класу. Успіхами ОСОБА_5 у ліцеї, поведінкою на уроках цікавиться батько, який відвідує батьківські збору. З мамою хлопчика зв`язок відсутній. За останні два роки батьківські збори не відвідує.

Службою у справах дітей Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області було проведено опитування малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановлено, що ОСОБА_5 проживає разом з батьком та бабусею ОСОБА_6 . Мати хлопчика звати ОСОБА_7 , прізвище та по батькові її не пам`ятає. Мати мешкає окремо, де саме, хлопчику невідомо. Зі слів ОСОБА_5 з мамою не спілкується, не бачиться, вона до нього не приходить та не телефонує. Мати ОСОБА_2 запрошувалася до служби у справах дітей Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області на бесіду, але так і не з`явилася.

За інформацією служби у справах дітей Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області та відділу «Центр надання адміністративних послуг» Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області Гаджі Н.І. 14 травня 2025 року знялася з місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 та змінила місце проживання. На телефонні дзвінки не відповідає, тому дізнатися ставлення ОСОБА_2 до позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не виявилось можливим.

Між тим, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеського району Одесько області як орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.95-98).

Відповідні обставини підтверджені листом КНП «Чорноморський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області № 01/150367 від 14.05.2025 (а.с.98), актом обстеження умов проживання (а.с.99-100), довідкою про встановлення думки малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо позбавлення батьківських прав матері (а.с.102), характеристикою учня 4-Б класу ОСОБА_3 , наданою директором Чорномосрького ліцею №2 від 11.09.2025 (а.с.103), листом Великодолинського селищного голови М.Лук`янчука від 04.09.2025 (а.с.104).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснив, що встановлення факту самостійного виховання дитини та позбавлення батьківських прав матері дитини йому необхідно для отримання в установленому законом порядку відстрочки від мобілізації, оскільки він самостійно виховує та утримує малолітню дитину.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що знайома із сім`єю позивача з 2019 року, знає сина ОСОБА_1 - ОСОБА_9 , яким опікується тільки батько. ОСОБА_1 активно приймає участь у вихованні дитини, мати дитини в травні 2021 року виїхала, куди, не відомо, на дзвінки не відповідає, допомогу дитині не надає, матеріально не допомагає. Дитина повність перебуває на утриманні батька.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 приходиться другом сім`ї більше 8-9 років, знайомі з 2016 року, постійно підтримують відносини, бачаться часто, відомо про те, що мати дитини не приймає участі в житті малолітнього сина, яким повністю опікується батько ОСОБА_1 . Саме батько займається вихованням та утриманням малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно письмових пояснень ОСОБА_6 , яка приходиться бабусею малолітнього ОСОБА_3 та матір`ю позивача ОСОБА_1 , остання вказує на те, що в травні 2021 року син став проживати окремо від дружини з сином. З того часу, відповідачка не приходила, з дитиною не спілкувалась і не бачилась, ініціативи не проявляла, ані здоров`ям дитини, ані навчанням не цікавилась, до дитини не приїжджала. Саме батько повністю виховує та утримує малолітнього сина (а.с.27-29).

ІV. Оцінка Суду.

Щодо встановлення факту самостійного виховання, здійснення догляду та утримання позивачем неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд керується наступним.

За положеннями ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини , іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ч.3 ст.151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно до ст.157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

При цьому, згідно зі ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»» № 2232-XII, зокрема, передбачено, що під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України.

Отже, законодавець уточнив поняття «військовозобов`язані жінки та чоловіки (військовослужбовці), які мають дитину (дітей) віком до 18 років», тобто розширив перелік осіб, які мають право звільнення з військової служби за наведених підстав.

Також, відповідно до п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Диспозиція частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-XII зі змінами та частини першої статті 23 Закону № 3543-XII містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.

Суд вважає, що в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється.

Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.

Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.

У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль за для дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.

Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом.

Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях.

Враховуючи те, що на момент розгляду справи, редакції статті 26 Закону №2232-XII та ст.23 Закону № 3543-XII передбачають, що під час дії воєнного стану не підлягають мобілізації, звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин військовослужбовці, які, зокрема, самостійно виховують та утримує дитину за рішенням суду, суд зобов`язаний встановити, чи здійснює один з батьків самостійне виховання та утримання дитини.

У справі, що розглядається, суд встановив, що:

1) батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ;

2) фактичні шлюбні відносини припинились в травні 2021 року, а шлюб розірвано судом 13 липня 2023 року;

3) після розлучення батьків малолітній ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_1 ;

4) відповідно до висновку Чорноморської міської ради Одеської області в особі органу опіки та піклування від 11.11.2025, затвердженим рішенням виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області №425 від 11.11.2025, умови проживання батька ОСОБА_1 задовільні, придатні для виховання і розвитку дитини. Житло орендоване. Квартира з усіма зручностями, облаштована меблями та побутовою технікою. Дитина має окреме ліжко, стіл для навчання та місце для відпочинку, створені належні умови для гармонійного виховання та розвитку. Встановлено, що одяг, продукти харчування, шкільне приладдя ОСОБА_5 купує батько.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що знайома із сім`єю позивача з 2019 року, знає сина ОСОБА_1 - ОСОБА_9 , яким опікується тільки батько. ОСОБА_1 активно приймає участь у вихованні дитини, мати дитини в травні 2021 року виїхала, куди, не відомо, на дзвінки не відповідає, допомогу дитині не надає, матеріально не допомагає. Дитина повність перебуває на утриманні батька.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 приходиться другом сім`ї більше 8-9 років, знайомі з 2016 року, постійно підтримують відносини, бачаться часто, відомо про те, що мати дитини не приймає участі в житті малолітнього сина, яким повністю опікується батько ОСОБА_1 . Саме батько займається вихованням та утриманням малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно письмових пояснень ОСОБА_6 , яка приходиться бабусею малолітнього ОСОБА_3 та матір`ю позивача ОСОБА_1 , остання вказує на те, що в травні 2021 року син став проживати окремо від дружини з сином. З того часу, відповідачка не приходила, з дитиною не спілкувалась і не бачилась, ініціативи не проявляла, ані здоров`ям дитини, ані навчанням не цікавилась, до дитини не приїжджала. Саме батько повністю виховує та утримує малолітнього сина (а.с.27-29).

Отже, доводи позивача в цій частині знаходять своє підтвердження, тому підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно дитини, суд керується наступним.

В даній ситуації Суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

При цьому, відповідно до статті 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права і особливості даної ситуації свідчать про необхідність врахування наведених міжнародних стандартів, які знаходяться у тісному взаємозв`язку із національним правовим регулювання описуваних правовідносин.

Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Досліджуючи питання чи „передбачено втручання у право відповідача «законом» Суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК (статті 164-167).

Зокрема, відповідно до статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої).

Тому, для Суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.

Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) Суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» неповнолітньої дитини і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8.

Визначаючи, чи був захід по втручанню у право відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти «інтереси дитини», є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України»).

Суд наголошує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що «основні інтереси дитини» є надзвичайно важливими. Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»).

Ще більш змістовний підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Так, згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції.

Розкриваючи зміст даного принципу і підходи по його реалізації Комітет ООН з прав дитини в своїх Зауваженнях загального порядку №14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів (пункт 1 статті 3) сформулював такі підходи:

«Найкраще забезпечення інтересів дитини» - це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, в конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку:

- по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них в співвідношенні з іншими;

- по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечує юридичні гарантії та належну реалізацію цього права.

Комітет вважає за доцільне скласти невичерпний, не субпідпорядкований перелік елементів, які могли б розглядатися при проведенні оцінки найкращих інтересів будь-якою особою, відповідальною за прийняття рішень, якій належить визначати найкращі інтереси дитини. Невичерпний характер переліку елементів означає, що можна вийти за його рамки і розглянути інші фактори, що мають відношення до конкретних обставин, в яких знаходиться та чи інша дитина або група дітей. Всі фігуруючи у переліку елементи повинні бути прийняті до уваги і зважені з урахуванням обставин кожного випадку. Перелік повинен служити конкретним керівництвом, забезпечуючи при цьому гнучкість (пункт 50).

У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи:

- погляди дитини;

- індивідуальність дитини;

- збереження сімейного оточення і підтримання відносин;

- піклування, захист і безпеку дитини;

- вразливе положення;

- право дитини на здоров`я;

- право дитини на освіту.

Слід підкреслити, що базова оцінка найкращих інтересів - це загальна оцінка всіх відповідних елементів, що визначають найкращі інтереси дитини, зі зваженою оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими. Не всі елементи актуальні в кожному випадку, і в різних випадках різні елементи можуть використовуватися по-різному. Зміст кожного елемента неминуче буде неоднаковим залежно від конкретної дитини і конкретного випадку, в залежності від виду рішення і конкретних обставин; те саме стосується і значущості кожного елемента в контексті загальної оцінки.

Отже, повертаючись до обставин даної справи судом встановлено, що відповідачу, як матері неповнолітньої дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК), про що зазначив позивач в позовній заяві.

Основним твердженням позивача є те, що відповідач не займається вихованням і утриманням дитини, не цікавиться здоров`ям сина, свідомо не виконує батьківські обов`язки.

Зі своєї сторони Суд не може покласти вказані твердження в основу для позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки виходячи із особливостей правовідносин, що склалися між сторонами, це ще не є достатньою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про позбавлення батьківських прав відповідача, Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (наприклад див. пункт 51 згадуваного раніше рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

Пояснення допитаних в судовому засіданні свідків в більшій мірі є їхніми особистими судженнями щодо обставин справи, тому суд критично оцінює такі покази, як такі, що не у повній мірі доводять безпідставне невиконання матір`ю своїх батьківських обов`язків.

Далі, продовжуючи аналіз необхідності позбавлення відповідача батьківських прав для Суду є важливим питання, яким чином така юридична процедура (мається на увазі позбавлення батьківських прав) змінить існуючу ситуацію в бік покращення «положення дитини» та сприятиме реалізації її інтересів.

Суд розуміє можливе існування між сторонами непорозуміння щодо виховання дитини та спілкування з ним відповідача, але дані суперечки не повинні йти на шкоду дитині і можуть лише свідчити про взаємну неправильну поведінку сторін по відношенню до сина й ніяк не свідчать про необхідність позбавлення одного із батьків батьківських прав, наведене вимагає від обох з батьків зміни свого ставлення до спільної їх участі у вихованні дитини.

Важливим для Суду є те, що відповідачу ніколи раніше не виносились попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і її поведінка не була предметом розгляду компетентних органів, що в сукупності з іншими обставинами переконує Суд, що відповідача не потрібно позбавляти батьківських прав.

Суд наголошує, що проблема виховання дітей і взаємовідносин з батьками виходить за рамки «правової категорії» і може охоплюватись соціальною, етичною, педагогічною та іншими сферами. Роль матері у вихованні дітей є край важливою для них і посідає одне із найважливіших місць у вихованні дітей, а тому позбавлення батька батьківських прав по відношенню до дітей повинно здійснюватися як крайній захід і вимагає обов`язкового дослідження можливості застосування інших, менш радикальних заходів.

Аналогічно в пунктах 60-61 згадуваних Загальних зауважень Комітету ООН з прав дитини закріплено, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право «підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадку, коли це суперечить найкращим інтересам дитини».

З огляду на те, що розлучення з батьками надає тяжкий вплив на дитину, таке розлучення повинно проводитися лише в крайньому випадку, наприклад коли існує небезпека неминучого заподіяння дитині шкоди або в інших необхідних випадках; розлучення не повинно проводитися, якщо дитина може бути огороджена за допомогою менш радикальних заходів. Перш ніж вдатися до розлучення, держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов`язків і відновити або зміцнити здатність сім`ї піклуватися про свою дитину, за винятком тих випадків, коли розлучення необхідне в інтересах захисту дитини.

Таким чином, в даній конкретній ситуації, співставляючи інтереси окремої особи в право якої здійснюється втручання (відповідача), враховуючи суспільні інтереси та інтереси дитини, Суд доходить до висновку, що не позбавлення батьківських прав відповідача буде кращим заходом для дитини ніж зворотне, оскільки позбавлення батьківських прав не вплине ні на обставини щодо виховання і розвитку дитини, не створює додаткових умов щодо їх безпечного виховання, захисту їх здоров`я, не сприяє захисту їх прав взагалі, а не вжиття такої процедури створює умови для дитини і матері для належного спілкування і розвитку дитини.

Особливості правовідносин, що склались між сторонами свідчать, що відповідач протягом певного часу недостатньо приділяла уваги дитині, що вимагає від неї зміни свого ставлення до виховання сина і це підлягає контролю з боку органів опіки та піклування, і головне, що на цьому можливо наголосити в рамках даного провадження і охоплюється компетенцією Суду (пункт 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»), зазначені дії є менш радикальними в порівнянні з позбавленням батьківських прав.

Також, в таких правовідносинах важливим буде те, що відповідачу надається можливість виправити ситуацію щодо її участі у вихованні дитини, яка буде знаходитись під постійним контролем органів опіки та піклування і у випадку, якщо вона цього не зробить, буде ухилятись від виховання дитини, позивач в подальшому, з врахуванням обставин даної справи, може порушити питання про позбавлення відповідача батьківських прав.

Стосовно вимоги про стягнення аліментів, суд керується наступним.

У відповідності до статті 3 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно із статтею 180 Сімейного кодексу України (далі СК) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Виходячи із змісту статті 181 СК за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя).

Суд звертає увагу, що стаття 182 СК закріплює положення про те, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Надані позивачем докази, Суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини.

Отже, з огляду на викладене, у позов підлягає частковому задоволенню.

V. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.

Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, у зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог ст.5 Закону України "Про судовий збір", судовий збір за вимогу про стягнення аліментів на користь держави компенсується за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа: орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області) про встановлення юридичного факту, позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів - задовольнити частково.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , самостійно виховує, здійснює догляд та утримує неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21 березня 2025 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 включно.

В решті вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 - відмовити.

Попередити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним-процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним-процесуальним кодексом України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Чорноморського міського

суду Одеської області М.І.Петрюченко