Номер провадження: 22-ц/813/5570/25
Справа № 523/2316/24
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадської організації «Автостоянка «Волна» на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом Громадської організації «Автостоянка «Волна» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на стороні відповідача: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гончарова Світлана Юріївна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», про витребування майна з чужого володіння та скасування рішення про державну реєстрацію,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

До суду звернувся позивач з позовною заявою, в якій просив витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ГО «Автостоянка «Волна» земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер :20:044:0010 за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку, яка належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстровим №597.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що ГО «Автостоянка «Волна» є користувачем земельної ділянки площею 0,5 га за адресою АДРЕСА_2 на підставі рішенням виконавчого комітету Суворовської районної адміністрації від 16.09.1988 р. №470.

Рішенням Одеської міської ради №3713-IV від 28 січня 2005 року був затверджений проект відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,1000 га кадастровий номер :20:044:0010 за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд.

В подальшому ОСОБА_2 здійснив відчуження вказаної земельної ділянки ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С.Ю. за реєстровим №597.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2018 року по справі №522/13248/16-а рішення Одеської міської ради №3713-IV від 28 січня 2005 року було визнано протиправним та скасовано.

У своїй позовній заяві позивач стверджує, що ГО «Автостоянка «Волна» протягом більш ніж 20 років користується спірною земельною ділянкою з дозволу органу місцевого самоврядування.

Таким чином, позивач вважає, що його право користування вищевказаною спірною земельною ділянкою порушено, ОСОБА_1 протиправно нею володіє, а тому слід витребувати з його незаконного володіння цю земельну ділянку та скасувати рішення, на підставі якого було зареєстровано право власності на дану земельну ділянку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2025 року позовні вимоги громадської організації «Автостоянка «Волна» (до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на стороні відповідача: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гончарова Світлана Юріївна, товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» (про витребування майна з чужого володіння та скасування рішення про державну реєстрацію залишено без задоволення.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній ГО «Автостоянка «Волна» просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись при цьому на порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні позовних вимог.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Фактичні обставини справи.

На підставі матеріалів справи встановлено, що рішенням виконавчого комітету Суворовської районної адміністрації від 16.09.1988 №470 «Про реєстрацію уставу кооперативу «Іскра» при ДЕУ Суворовського району» земельна ділянка за адресою АДРЕСА_3 була надана в тимчасове користування кооперативу «Іскра».

15 січня 2002 року розпорядженням Суворовської районної адміністрації №20/1 було передано для експлуатації Суворовській раді ветеранів автостоянку «Волна», по вул. Кишинівська, 2-а.

Рішенням Одеської міської ради №3713-IV від 28 січня 2005 року був затверджений проект відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,1000 га кадастровий номер :20:044:0010 за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд.

У подальшому ОСОБА_2 здійснив відчуження вказаної земельної ділянки ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстровим №597.

ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого на теперішній час є ТОВ «Консалт Солюшенс», в забезпечення кредитного договору №ОД14/03/2008/840-К/119, 21 березня 2008 р. уклали Договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передав в іпотеки ВАТ КБ «Надра» земельну ділянку 0,1000 га, кадастровий номер :20:044:0010 за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2018 року по справі №522/13248/16-а рішення Одеської міської ради №3713-IV від 28 січня 2005 року було визнано протиправним та скасовано.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №914/3224/16, постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі № 570/1706/21, саме власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ніколи не був власником спірної земельної ділянки. Позивач лише був користувачем спірного майна без реєстрації права власності. Про що неодноразово зазначав сам позивач.

А тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав та інтересів, оскільки на звернення з віндикаційним позовом має право лише неволодіючий власник майна.

Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.

Щодо позовних вимог про витребування земельної ділянки.

Частиною третьою статті 7 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку.

Відповідно до частини першої статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам, іноземцям і особам без громадянства, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Строк оренди земельної ділянки не може перевищувати 50 років.

Згідно зі статтею 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Положення статті 27 Закону України «Про оренду землі» передбачають, що орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Орендар в установленому законом порядку має право витребувати орендовану земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, на усунення перешкод у користуванні нею, відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці громадянами і юридичними особами України, іноземцями, особами без громадянства, іноземними юридичними особами, у тому числі міжнародними об`єднаннями та організаціями.

Відповідно до статті 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії.

Відповідно до частини п`ятої статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно зі статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №766/4410/17 (провадження № 61-29040св18) вказано, що «відповідно до частини першої статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, установлених законом. Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором».

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)».

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Суворовської районної адміністрації від 16.09.1988 №470 «Про реєстрацію уставу кооперативу «Іскра» при ДЕУ Суворовського району» земельна ділянка за адресою АДРЕСА_2 кут вул. Ростовської була надана в тимчасове користування кооперативу «Іскра».

Розпорядженням виконавчого комітету Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради №242 від 12.03.2002, автостоянка була передана у розпорядження для експлуатації Суворівській районній раді організації ветеранів (війни, праці, військової служби та органів правопорядку) м. Одеси, як автостоянка «Волна», на якій була утворена громадська організація «Автостоянка «Волна».

Рішенням Одеської міської ради №3713-IV від 28 січня 2005 року був затверджений проект відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,1000 га кадастровий номер :20:044:0010 за адресою: АДРЕСА_1 , Телятникову Сергію Юрійовичу для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд.

Водночас рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2018 року по справі №522/13248/16-а рішення Одеської міської ради №3713-IV від 28 січня 2005 року було визнано протиправним та скасовано.

У даному рішенні констатовано, що «рішення відповідача прийняті без додержання вимог законодавства що до передачі у власність земельних ділянок. Всупереч законодавству земельні ділянки були вилучені у користувача (ГО «Автостоянка «Волна»» без додержання вимог законодавства (ст. 116, 118 ЗК України). Згідно з ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Жодних з вище приведених умов на момент передачі у власність спірних ділянок не існувало, посилання на вилучення у будь-кого ділянок оспорюваних рішення відсутні. Окрім того, факти правомірного користування позивачем ділянки встановлені чинними рішеннями Одеського Апеляційного Адміністративного суду у справах № 522/18528/13-а та № 522/25025/14-а та не потребують додаткового доказування. Відповідно до вище приведеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача, ОСОБА_3 підлягають задоволенню у повному обсязі так як його права, як користувача машино-місця на автостоянці «Волна» порушені неправомірними рішеннями Одеської міської ради що до передачі у власність третім особам території автостоянки, що перебуває у користуванні ГО «Автостоянка «Волна»», членом якої він являється».

Таким чином, колегією суддів встановлено, що ГО «Автостоянка «Волна» є законним користувачем земельної ділянки площею 0,1000га, кадастровий номер: :20:044:0010 за адресою: АДРЕСА_4 (колишня назва: АДРЕСА_5 , а тому має право на витребування земельної ділянки у ОСОБА_1 .

Щодо позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 89)).

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога особи про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі №488/5027/14-ц (пункти 99-100), від 06 липня 2022 року у справі №914/2618/16 (пункти 39, 42-44, 50), від 21 вересня 2022 року у справі №908/976/19 (пункти 5.27, 5.36, 5.44, 5.46, 5.69, 6.5), від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20 (пункти 9.65-9.66), від 15 лютого 2023 року у справі №910/18214/19 (пункт 9.47)).

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ефективним способом захисту порушеного права ГО «Автостоянка «Волна» є саме витребування на їх користь земельної ділянки площею 0,1000га, кадастровий номер: :20:044:0010 за адресою: АДРЕСА_4 (колишня назва: АДРЕСА_5 , право оренди землі до якої надано рішенням виконавчого комітету Суворовської районної адміністрації від 16.09.1988 №470 .

У такому випадку не підлягають задоволенню позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, оскільки позивач обрав неналежний та неефективний спосіб захисту, застосування якого не призведе до поновлення його порушених прав. Задоволення вимоги про витребування земельної ділянки є підставою для внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, заявлена позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 є неефективним способом захисту порушеного права, а тому у цій частині позовних вимог необхідно відмовити.

Щодо заявленого ТОВ «Консалт Солюшенс» пропуску позовної давності.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15.

Верховний Суд України виклав подібну правову позицію й у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-3063цс16, вказавши, що суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Апеляційний суд зазначає, що заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності було подано ТОВ «Консалт Солюшенс», яке не було залучено до розгляду справи як відповідач, а є третьою особою у справі.

При цьому, відповідач ОСОБА_1 з відповідною заявою до суду не звертався.

Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №509/3589/16-ц.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, розглядаючи справу, судова колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Громадської організації «Автостоянка «Волна» задовольнити частково.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2025 року скасувати.

Постановити у справі нове судове рішення.

Позов Громадської організації «Автостоянка «Волна» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на стороні відповідача: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гончарова Світлана Юріївна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», про витребування майна з чужого володіння та скасування рішення про державну реєстрацію задовольнити частково.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Громадської організації «Автостоянка «Волна» (), земельну ділянку площею 0,1000га, кадастровий номер: :20:044:0010 за адресою: АДРЕСА_6 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 листопада 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева