ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 522/8106/22

провадження № 61-4688св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - Обслуговуючий кооператив «Екодом-1»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Сайленд»,

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Екодом-1» на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 28 листопада 2023 року у складі судді Бондар В. Я. та постанову Одеського апеляційного суду від 11 березня 2025 року у складі колегії суддів Назарової М. В., Кострицького В. В., Лозко Ю. П. у справі за позовом Обслуговуючого кооперативу «Екодом-1» до ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Сайленд», про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2022 року Обслуговуючий кооператив «Екодом-1» (далі - ОК «Екодом-1») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Сайленд» (далі - ТОВ «Сайленд»), у якому просив визнати недійсним договір № 3 про сплату пайових внесків від 10 березня 2017 року, підписаний між ОК «Екодом-1» в особі голови ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 24 жовтня 2019 року йому стало відомо, що нібито 01 березня 2017 року невстановленими особами від імені ОК «Екодом-1» в особі голови кооперативу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підписано договір № 3, за умовами якого кооператив зобов`язався організувати будівництво дворівневого підземного паркінгу в багатоповерховому будинку з підземним паркінгом та вбудовано-прибудованими громадськими приміщеннями на АДРЕСА_1 за рахунок внесків учасника та внесків інших асоційованих членів, здати його в експлуатацію, передати учаснику паркомісце (секція 1, поверх - 2, загальна площа 16 кв. м, номер 3) в об`єкті будівництва.

Також 01 березня 2017 року ОСОБА_1 видано довідку про нібито повну оплату за вказаним договором та між сторонами укладено акт приймання-передавання паркомісця.

Вважаючи зазначені документи підробленими, ОК «Екодом-1» звернулося до відділу поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

У кримінальному провадженні допитана як свідок ОСОБА_3 показала, що не знає та ніколи не бачила ОСОБА_1 , договір підписаний за допомогою факсиміле, кошти вона не отримувала. Так само їй не відомо, хто підписав довідку та акт. Сторони не погоджували використання факсиміле, тому наявність факсимільного відтворення підпису ОСОБА_3 суперечить вимогам частини третьої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Умови договору не виконувалися, адже на розрахунковий рахунок ОК «Екодом-1» не надходили кошти від ОСОБА_1 .

Рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на зазначене паркомісце за ОСОБА_1 скасоване наказом Міністерства юстиції України від 06 лютого 2022 року № 452/5.

Право власності на те ж паркомісце зареєстроване за ТОВ «Сайленд».

Таким чином, оспорюваний договір викликає суперечності між ОК «Екодом-1» та ТОВ «Сайленд», що може потягти за собою матеріальні претензії ТОВ «Сайленд» до кооперативу, що спричинить майнову шкоду останньому.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Приморський районний суд міста Одеси рішенням від 28 листопада 2023 рокувідмовив у задоволенні позову.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що право власності ОСОБА_1 на паркомісце № 3 було скасовано на підставі наказу Міністерства юстиції України та наразі єдиним власником спірного майна є ТОВ «Сайленд».

Оспорюючи договір про пайову участь, ОК «Екодом-1» зазначає про можливі матеріальні претензії ТОВ «Сайленд» до кооперативу, однак не вказує, яким чином його права будуть захищені у разі визнання договору недійсним.

Таким чином, не вбачається порушення суб`єктивного цивільного права (інтересу) позивача та невизнання чи оспорення його, для того, щоб застосувати такий спосіб захисту як визнання правочину недійсним. Визнання оскаржуваного договору недійсним не призведе до повернення сторін до попереднього стану, а підстав для захисту позивача від можливих претензій третьої особи не встановлено.

Приморський районний суд міста Одеси додатковим рішенням від 14 грудня 2023 рокувідмовив у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Зайця К. В. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції керувався тим, що у відзиві на позов сторона відповідача не заявляла про відшкодування цих витрат та не подавала попереднього (орієнтовного) розрахункусуми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, що є підставою для відмови у їх стягненні.

Одеський апеляційний суд постановою від 11 березня 2025 року апеляційну скаргу ОК «Екодом-1» залишив без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Одеси від 28 листопада 2023 року - без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Одеський апеляційний суд постановою від 11 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Заяць К. В., залишив без задоволення, а додаткове рішення Приморського районного суду міста Одеси від 14 грудня 2023 року - без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що оскільки сторона відповідача не заявляла про відшкодування витрат на правничу допомогу та не подавала попереднього (орієнтовного) розрахункусуми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, то суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у їх стягненні.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У квітні 2025 року ОК «Екодом-1» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду міста Одеси від 28 листопада 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 березня 2025 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 760/17256/19, від 15 листопада 2023 року у справі № 523/12199/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційну скаргу ОК «Екодом-1» мотивував тим, щосуди попередніх інстанцій неправильно застосували положення статей 15, 16, 215 ЦК України, у зв`язку з чим дійшли необґрунтованих висновків щодо неправомірності звернення позивача до суду з цим позовом та відсутності порушення його прав і законних інтересів.

Особа може звертатися до суду не лише для захисту своїх матеріальних прав, а і інших прав та законних інтересів, які вважає порушеними відповідачем.

У договорі про сплату пайових внесків від 01 березня 2017 року № 3 саме ОК «Екодом-1» зазначений як одна із сторін цього правочину, що вже передбачає можливість захисту позивачем своїх прав та законних інтересів у разі їх порушення у зв`язку з умовами договору.

Крім того, оспорюваний договір покладає на ОК «Екодом-1» безпідставні та надмірні зобов`язання, зокрема, які об`єктивно не залежать від його волі, господарської діяльності чи організаційно-правових можливостей.

Також суди попередніх інстанцій не врахували, що ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за оспорюваним правочином, оскільки на розрахунковий рахунок ОК «Екодом-1» не надходили кошти від ОСОБА_1 , що підтверджується звітом про фактичні результати виконаних аудиторських процедур стосовно фінансової інформації ОК «Екодом-1» від 21 грудня 2021 року та висновком судово-економічної експертизи від 27 лютого 2023 року № 22.12/04.

Довідка про сплату пайових внесків від 10 березня 2017 року № 11/03/2017 та акт приймання-передавання від 22 березня 2019 року не відносяться до первинних документів, які б підтверджували господарську операцію, а саме сплату ОСОБА_1 грошових коштів за спірним договором.

Враховуючи викладене, у зв`язку з невиконанням умов договору ОСОБА_1 не міг отримати право власності на паркомісце № 3, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Аргументи інших учасників справи

У квітні 2025 року ОСОБА_1 через представника Заяць К. В. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 16 квітня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Приморського районного суду міста Одеси.

28 квітня 2025 року матеріали справи № 522/8106/22 надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

01 березня 2017 року між ОК «Екодом-1» в особі голови кооперативу Дзюби Н. О. та ОСОБА_1 укладено договір № 3 про сплату пайових внесків до ОК «Екодом-1» щодо паркомісця № 3 на АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 19-21).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 10 червня 2022 року № 302527399 державний реєстратор Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничук В. О. 31 липня 2019 року вніс запис про право власності ОСОБА_1 на паркомісце № 3, загальною площею 16,0 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , підстава для державної реєстрації - договір від 01 березня 2017 року № 3 про сплату пайових внесків, акт приймання-передавання від 15 травня 2017 року (том 1, а. с. 57-60).

Право власності ОСОБА_1 на зазначене паркомісце припинено 07 лютого 2020 року на підставі наказу Міністерства юстиції України від 06 лютого 2020 року № 452/5 (том 1, а. с. 59).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 15 червня 2022 року № 302815903 приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова В. С. 22 травня 2021 року внесла запис про право власності ТОВ «Сайленд» на паркомісце № 3, загальною площею 16,0 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , підстава для державної реєстрації - свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер 6206 (том 1, а. с. 55, 56).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У частині першій статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.

Водночас, враховуючи зміст статті 215 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Під час вирішення позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначив, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Разом із тим, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17).

У пункті 56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) містяться висновки про те, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо ж повернення майна відчужувачу не відновлює права позивача, то суд може застосувати інший ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог (схожий за змістом висновок викладено в пункті 8.49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 (провадження № 12-1гс23)).

У справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій встановили та сторони не спростували те, що на час розгляду справи судом першої інстанції власником паркомісця АДРЕСА_1 є ТОВ «Сайленд».

Оспорюючи договір про пайову участь, ОК «Екодом-1» зазначає про можливі матеріальні претензії ТОВ «Сайленд» до нього, однак позивач не вказує, яким чином його права будуть захищені у разі визнання судом договору недійсним.

Наслідками недійсності договору є реституція, тобто повернення сторін до попереднього стану, однак право власності на предмет оспорюваного договору (паркомісце) належить ТОВ «Сайленд», тобто визнання недійсним договору, укладеного між ОК «Екодом-1» та ОСОБА_1 , не матиме наслідком повернення майна у власність ОК «Екодом-1», оскільки позивач на час розгляду справи судом першої інстанції не є власником зазначеного майна.

Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що не вбачається порушення суб`єктивного цивільного права (інтересу) ОК «Екодом-1» та невизнання чи оспорення його для того, щоб застосувати такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним. Визнання спірного договору недійсним не призведе до повернення сторін до попереднього стану, а підстав для захисту позивача від можливих претензій ТОВ «Сайленд» не встановлено, тому відсутні підстави для задоволення позову ОК «Екодом-1».

Аналогічні за змістом правові висновки у подібних правовідносинах Верховний Суд виклав у постановах від 02 квітня 2025 року у справі № 522/8107/22 (провадження № 61-14645св24) та від 03 жовтня 2025 року у справі № 522/8195/22 (провадження № 61-374св25) за участю того самого позивача і подібного предмета спору.

Розглядаючи спір, що виник між сторонами у справі, суд першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням установлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.

У цілому доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішеннях по суті спору, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів попередніх інстанцій.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Верховний Суд враховує, що, як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини,право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»(«Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Екодом-1» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 28 листопада 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко