УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 692/466/25

провадження № 61-12749ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М., розглянувши касаційну скаргу Драбівської селищної ради на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 7 липня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Драбівської селищної ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Драбівської селищної ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 7 липня 2025 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року, позов задоволено.

Визначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , додатковий строк тривалістю один місяць з часу набрання судовим рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після її батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнено з Драбівської селищної ради на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 7 липня 2025 року та постановою Черкаського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року в частині вирішення питання про розподіл судових витрат, Драбівська селищна рада 14 жовтня 2025 року за допомогою підсистеми «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення у цій частині і ухвалити нове рішення, яким судові витрати компенсувати за рахунок Державного бюджету України.

Касаційна скарга мотивована тим, що Драбівська селищна рада не є стороною спору у матеріально-правовому сенсі, її участь у цій справі обумовлена лише відсутністю інших спадкоємців.

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи і звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи у всіх судових інстанціях на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Проте наявність пільги у позивача не означає автоматичного покладення обов`язку відшкодування судових витрат відповідачем у справах, де він не є заінтересованою стороною. Тому відшкодування витрат зі сплати судового збору мала компенсувати держава, а не територіальна громада.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтею 25 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 7 липня 2025 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року заявник вказує порушення норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій, зокрема, частини першої

статті 141 ЦПК України, і застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 372/51/16-ц, № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 170/129/21, постановах Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 2516/1356/12-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 200/9984/16-ц, від 30 квітня 2020 року у справі № 352/382/18, від 3 травня 2020 року у справі № 736/1432/20, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/5684/18-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов, Драбівський районний суд Черкаської області керувався тим, що наведена ОСОБА_1 обставина, а саме хвороба, через яку був ускладнений її рух, є поважними причинами пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, у зв`язку з чим їй необхідно надати додатковий строк для такого звернення.

При цьому суд першої інстанції дійшов висновку про те, що судові витрати слід стягнути з відповідача, так як позивач є особою з інвалідністю другої групи і звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи у всіх судових інстанціях.

З висновками суду першої інстанції апеляційний суд погодився з огляду на те, що позов спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини, про визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини впливає на права іншого спадкоємця, який таку спадщину прийняв, тому належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем після ОСОБА_2 , тому належним відповідачем у цій справі є Драбівська селищна рада.

Оскільки позовні вимоги позивача задоволенні у повному обсязі, тому судові витрати відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України повинні бути компенсовані відповідачем у справі - Драбівською селищною радою.

Так як ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору у справі на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки є особою з інвалідністю другої групи, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно вказали, що за відсутності інших спадкоємців у цій справі належним відповідачем у ній є Драбівська селищна рада, і якщо позивача, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином касаційний суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що наявність пільги у позивача не означає автоматичного покладення обов`язку відшкодування судових витрат відповідачем у справах, де він не є заінтересованою стороною, і відшкодування витрат зі сплати судового збору мала компенсувати держава, а не територіальна громада.

Згідно зі змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржувані судові рішення в частині вирішення питання про розподіл судових витрат відповідають.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

З оскаржуваних судових рішень вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенні у повному обсязі.

З довідки Медико-соціальної експертної комісії серії 12ААБ № 468396 суди встановили, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю другої групи.

Водночас звільнення позивача від сплати судового збору не означає, що відповідач не має відшкодувати витрати, пов`язані з розглядом справи. Змінюється лише спосіб компенсації цих витрат.

Виходячи з наведеного, пільги щодо сплати судового збору має лише позивач у справі, відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Тому, якщо позивача, на користь якої ухвалено судове рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог, якщо його також не звільнено від сплати судового збору.

Посилання заявника на неврахування судами висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 372/51/16-ц, № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 170/129/21, постановах Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 2516/1356/12-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 200/9984/16-ц, від 30 квітня 2020 року у справі № 352/382/18, від 3 травня 2020 року у справі № 736/1432/20, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/5684/18-ц, необґрунтовані, оскільки не свідчать про те, що суди застосували норми права без урахування цих висновків.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм права та незгоди з судовими рішеннями в оскаржуваній частині, висновків судів не спростовують, на їх законність і обґрунтованість не впливають, тому не є підставою для їх скасування.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень в частині вирішення питання про розподіл судових витрат, касаційна скарга Драбівської селищної ради на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 7 липня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року є необґрунтованою, додержання норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій у частині, що оскаржена, є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд

виходить з того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь

на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою

(пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства»

(Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення

у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувані судові рішення в частині вирішення питання про розподіл судових витрат є законними і обґрунтованими, ухваленими з додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування у цій частині відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Драбівської селищної ради на рішення Драбівського районного суду Черкаської області

від 7 липня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Драбівської селищної ради на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 7 липня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Драбівської селищної ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська