Справа № 643/3851/24
Провадження № 2/643/310/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2025

24 листопада 2025 року місто Харків

Салтівський районний суд міста Харкова в складі:

головуючого судді Сугачової О.О.,

за участю секретаря Мовчан К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Данила Сергія Михайловича, до Харківської міської ради, третя особа: Державний нотаріус Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори Степанець О.Б., про визнання права власності в порядку спадкування за законом та за заповітом,

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулася до суду з позовом в уточненому та остаточному вигляді, яким просить визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири, загальною площею 45,1кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 та визнати право власності на частину тієї ж квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 .

Вимоги позову мотивовані тим, що ОСОБА_1 з 16.06.1999 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . 21.01.1994 ОСОБА_2 , яка була матір`ю позивачки, заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_1 , яка була одержана ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.12.1993. Вказана квартира належить на праві спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 81 років. ОСОБА_3 , що була для ОСОБА_2 тіткою, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 85 років. При цьому, факт прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 не було встановлено, спадкова справа до майна померлої ОСОБА_3 не заводилася, заповітів від імені останньої не виявлено, інші факти, що мають юридичне значення не встановлені. Згодом, ОСОБА_1 звернулася до державного нотаріуса П`ятої нотаріальної контори Степанець О.Б., для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим Одинадцятою ХДНК 21.01.1994 року за №5-236, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері, ОСОБА_2 , на квартиру АДРЕСА_2 . Але, державним нотаріусом П`ятої нотаріальної контори Степанець О.Б. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим Одинадцятою ХДНК від 21.01.1994, через те, що квартира, зазначена в заповіті, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . В той же час, із матеріалів спадкової справи №907/2020 встановлено, що 21.01.1994 спадкодавець ОСОБА_2 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй квартиру яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вона заповідає ОСОБА_1 . Таким чином, вважає, що дана постанова є такою, що порушує права позивачці як спадкоємця, через що остання змушена звернутися до суду, оскільки існують усі необхідні документи та права для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, та через відсутність визначення часток спадкодавця у праві спільної власності на квартиру позбавляє її можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом у позасудовому порядку, що підтверджується відповідною відмовою у вчиненні нотаріальних дій. Крім того, позивачка зазначає, що ОСОБА_2 на момент смерті ОСОБА_3 проживала разом з нею. При цьому, не звернення ОСОБА_2 до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні, що свідчить про визнання нею належності майна особисто спадкодавцю, є правом, а не обов`язком другого з співвласників. Неподання такої заяви не позбавляє другого із співвласників його права власності на частку у спільному майні. Оскільки факт прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 не був належним чином встановлений, спадкова справа не була відкрита, заповіт, складений на ім`я померлої, не був виявлений, а також не встановлені інші обставини, що можуть мати юридичне значення для цієї справи. Враховуючи, що ОСОБА_2 постійно проживала з ОСОБА_3 на момент її смерті, вона має правовий статус спадкоємця не заявила про відмову від спадщини. Таким чином, позивач, відповідно до положень ЦК України, вважається такою особою, що прийняла спадщину, якщо вона не виявила відмову від неї в межах встановленого строку. З матеріалів спадкової справи №907/2020 встановлено, що 21.01.1994 спадкодавець, ОСОБА_2 , на випадок своєї смерті зробила розпорядження щодо майна на користь ОСОБА_1 . Отже, ОСОБА_1 прийняла спадщину від ОСОБА_2 у зв`язку із місцем реєстрації померлої, яка проживала на час смерті із спадкодавцем.

Від представника відповідача на первинний позов надано письмові пояснення, із яких вбачається, що відповідач заперечує щодо задоволення позову, посилаючись зокрема на те що, державним нотаріусом П`ятої ХМДНК Степанець О.Б. від 01.04.2024 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки ОСОБА_1 не надала документів, що підтверджують встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_2 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 . Також спадкова справа після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 не заводилася, інші факти що мають юридичні факти не встановлені наявність заповітів від імені ОСОБА_3 не виявлено. У зв`язку із вищенаведеним нотаріусом відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_2 , яка на день смерті постійно мешкала за адресою АДРЕСА_3 на квартиру АДРЕСА_2 . В позовній заяві позивач просить визнати право власності на частки квартири в порядку спадкування за законом після померлих ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Однак позивач не надав документів щодо відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_3 . Таким чином, визнання права власності в даному випадку не є винятковим способом захисту, оскільки не існуватимуть перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку. Також наданий до суду виготовлений станом на 09.10.2020 технічний паспорт на кв. АДРЕСА_2 не відповідає вимогам чинного законодавства.

Правом надання відзиву проти позову представник відповідача не скористався.

Представник позивача в свою чергу надав заперечення щодо пояснень сторони відповідача, в яких зазначає, що відповідач в своїх додаткових поясненнях вказує на те, що реалізація права на спадкування спадкоємцем, закликаним до спадкування, здійснюється шляхом прийняття ним спадщини з подачею до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття в шестимісячний строк, який починається з часу відкриття спадщини. Але, реалізація факту відкриття спадщини відбулась 12.07.2020, одразу ж після смерті ОСОБА_2 , мати позивачки, до складу якої входить квартира АДРЕСА_2 . 21.01.1994 ОСОБА_2 склала заповіт, посвідчений Одинадцятою ХДНК за №5-236, відповідно до якого зазначена квартира заповідана ОСОБА_1 . Після смерті матері, ОСОБА_1 своєчасно звернулася до державного нотаріуса П`ятої нотаріальної контори Степанець О.Б. з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Однак, 01.04.2024 державний нотаріус виніс постанову №783/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, мотивуючи це тим, що квартира перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Цей факт підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 10 грудня 1993 року № НОМЕР_1 та довідкою КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаційних ресурсів. В той же час, із матеріалів спадкової справи №907/2020 встановлено, що 21.01.1994 спадкодавець ОСОБА_2 на випадок своєї смерті склала заповіт, у якому заповідала належну їй квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , вона заповідає ОСОБА_1 . Таким чином, позивачка своєчасно та належним чином здійснила всі необхідні дії для прийняття спадщини, передбачені чинним законодавством України, зокрема Цивільним кодексом України та Законом України «Про нотаріат». ОСОБА_1 дотрималася цього строку та подала відповідну заяву до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Заповіт від 21.01.1994 чітко визначає бажання спадкодавця передати свою частку у квартирі позивачці. Відсутність визначених часток у спільній сумісній власності не є підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. У таких випадках нотаріус повинен визначити частку спадкодавця відповідно до норм законодавства. Відмова нотаріуса порушує права позивачки як спадкоємиці та суперечить вимогам ст. 69 ЗУ «Про нотаріат», яка зобов`язує нотаріуса при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, перевірити всі обставини справи та вчинити необхідні дії для оформлення спадкових прав. Таким чином, ОСОБА_1 звертається до суду з метою оскарження відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, винесеної державним нотаріусом П`ятої нотаріальної контори Степанець О.Б. Відмова ґрунтується на тому, що квартира, зазначена в заповіті, є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 10 грудня 1993 року та довідкою КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», що дійсно порушує її права. Відповідач вказує на необхідність подання заяви про прийняття спадщини в установлені строки, з чим позивачка повністю погоджується та підтверджує, що такі дії були здійснені належним чином. Посилання відповідача на спільну сумісну власність не враховує того факту, що після смерті іншого співвласника або за його згодою частки можуть бути визначені та перерозподілені згідно з чинним законодавством. Остаточно просить не враховувати аргументи відповідача, виключити зазначений вище документ, як пояснення відповідача з матеріалів справи як такий, що суперечить вимогам ст. 174 ЦПК України.

Позивач, її представники в судовому засіданні підтримали викладені у позові обставини та його вимоги, просять позов в остаточній редакції задовольнити у повному обсязі. В подальшому від представника позивача адвоката Данила С.М. надійшла заява про закінчення розгляду справи без участі сторони позивача, вимоги позову підтримує у повному обсязі та просить задовольнити.

Представник ХМР в судове засідання не з`явився, будучи належним чином та своєчасно повідомленим про день та час розгляду справи, надавши письмові заперечення. Заяв про розгляд справи без участі представника відповідача до суду не надійшло.

Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника П`ятої ХМДНК.

Суд, вивчивши доводи позивача, вислухавши свідків сторони позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позов таким, що задоволенню не підлягає, виходячи із такого.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Так, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позивачка ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 .

Із копії заповіту від 21.01.1994 вбачається, що ОСОБА_2 , що мешкає в АДРЕСА_1 , на випадок своєї смерті заповіла належну неї квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_1 .

Такі обставини підтверджено копіями свідоцтва про право власності на житло від 10.12.1993, Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, заповіту від 21.01.1994, свідоцтва про народження ОСОБА_4 , свідоцтва про укладання шлюбу з ОСОБА_5 , свідоцтва про народження ОСОБА_3 , свідоцтва про розірвання шлюбу з ОСОБА_6 , повторне свідоцтво про розірвання шлюбу з ОСОБА_7 (т.1 а.с.19-27, 30, 32, 34,37,40-43).

Далі, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 померла в м. Харкові, яка станом на 20.12.2001 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Харкові померла ОСОБА_2 , яка станом на 07.09.2000 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 станом на 18.08.2006 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Такі обставини вбачаються із ксерокопій паспортів громадян України (т.1 а.с.16,17,28,31).

Позивачка, змінюючи позовні вимоги, остаточно просить визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом та на частину вказаної квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця),до інших осіб (спадкоємців).

Стаття 1217 ЦК України визначає два основні види спадкування: спадкування за заповітом та спадкування за законом. Спадкування за заповітом здійснюється на підставі волевиявлення спадкодавця, викладеного в заповіті, а спадкування за законом - у разі відсутності заповіту або недійсності останнього, відповідно до норм законодавства, що визначають коло осіб, які мають право на спадщину.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно з положеннями ч.ч.1-3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори особисто (ч.1 ст. 1269 ЦК України).

Сторона позивача стверджує, що ОСОБА_2 на момент смерті ОСОБА_3 проживала разом з нею, тому не звернення ОСОБА_2 до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні, свідчить про визнання нею належності майна особисто спадкодавцю, є правом, а не обов`язком другого з співвласників. Неподання такої заяви не позбавляє другого із співвласників його права власності на частку у спільному майні.

Відповідно до положень ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до внутрішнього переконання.

На підставі наданих суду доказів на підтвердження своїх доводів та вимог позову, що перелічені текстом вище, встановлено, що померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

З боку сторони позивача суду не надано належних, допустимих та достатніх доказів того, що ОСОБА_2 на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 постійно проживала разом із спадкодавцею, а тому і не зверталася із заявою про прийняття я спадщини після смерті останньої в розумінні ч.1 ст.1269 ЦК України.

Постановою Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 було зазначено, що відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Ця норма стосується осіб, які фактично проживали із спадкодавцем на момент його смерті, і дає можливість вважати їх спадкоємцями без необхідності подання окремої заяви про прийняття спадщини, за умови, що вони не виявили бажання відмовитися від спадщини в межах установленого строку.

Вимог про встановлення такого факту не заявлено.

Інших обставин щодо поріднення вказаних вище осіб, наявності або відсутності заповіту, кола спадкоємців тощо, суду не доведено, доказів не надано.

Дійсно, Постановою Верховного Суду від ЗО жовтня 2019 р. по справі 289/1818/16-ц,- № 61- 17763св18 встановлено, що відсутність у померлої свідоцтва про право на спадщину на спірне майно не позбавляє її спадкоємців права на спадщину та не може свідчити про те, що спадкодавець не прийняла спадщину після смерті своїх батьків. Адже законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини» і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права.

Далі, із копії заповіту від 21.01.1994 вбачається, що ОСОБА_2 , що мешкає в АДРЕСА_1 , на випадок своєї смерті заповіла належну неї квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_1 .

у позові позивачка посилається на те, «що після смерті ОСОБА_3 , спадкоємцем за законом стала ОСОБА_2 , оскільки вона постійно проживала разом із померлою на момент її смерті. Оскільки ОСОБА_2 прийняла спадщину за законом, вона стала спадкоємцем і набула право на майно померлої. Відповідно, після того, як ОСОБА_2 отримала спадщину, вона вирішила заповісти всю свою квартиру, що належала їй на момент смерті, на користь ОСОБА_1 через заповіт».

З такого змісту доводів, вбачається не відповідність наданим доказам, оскільки якщо у ОСОБА_2 й виникло право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , при тому розпорядження щодо належного ОСОБА_8 майна на квартиру АДРЕСА_4 , при наявності спільної сумісної власності, на користь ОСОБА_1 зроблено 21.01.1994.

Матеріали спадкової справи №907/2020, на які також посилається позивач, суду не надано. Клопотань про витребування копії матеріалів такої спадкової справи не заявлено. Ствердження, що спадкова справа після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 не заводилася, інші факти, що мають юридичні факти не встановлені щодо кола спадкоємців, наявності заповітів від імені ОСОБА_3 тощо, стороною повивача, не виявлено.

Відповідно до правил ч.ч.6,7 ст. 81 ЦПК України доказування не може гуртуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконані обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд ст.13 ЦПК України).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 надала свідчення, із яких вбачається, що ОСОБА_1 є сусідкою по під`їзду у будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 є матір`ю позивачки, тітка ОСОБА_10 та мати ОСОБА_1 , яка за нею доглядала, проживали разом у квартирі АДРЕСА_4 з 1997 по 2002. У квартирі АДРЕСА_4 свідок не була. Чи проживала у квартирі АДРЕСА_4 на той період часу ОСОБА_1 , не знає.

Із пояснень свідків ОСОБА_11 в судовому засіданні вбачається, що ОСОБА_1 знає по роботі, з її матір`ю ОСОБА_8 буди колегами по роботі та проживали в сусідніх будинках. ОСОБА_8 проживала разом із тіткою до смерті останньої, а після смерті ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_4 проживала і ОСОБА_1 . Свідку відомо, що у них є ще одна квартира АДРЕСА_5 . ОСОБА_8 померла у 2020, на час смерті проживала у квартирі АДРЕСА_4 . Також свідок зазначила, що і ОСОБА_8 , і ОСОБА_1 також проживали і у квартирі АДРЕСА_5 , але більш чітко про такі обставини, сповістити не може.

Із пояснень свідка ОСОБА_12 в судовому засіданні вбачається, що також є сусідкою ОСОБА_1 , яка є донькою ОСОБА_2 .З ОСОБА_3 також була знайома, оскільки ОСОБА_2 забрала до себе у квартиру АДРЕСА_4 на 4-му поверсі, де і проживали разом до 2002. ОСОБА_1 проживала у тому ж будинку, на 5-му поверсі, у квартирі АДРЕСА_5 , де і мешкає до теперішнього часу, у квартирі АДРЕСА_4 проживає донька ОСОБА_1 .

Аналіз пояснень свідків дає суду дійти висновку, що вказані вище свідки підвередили проживання ОСОБА_2 на час смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 у квартирі АДРЕСА_2 , при цьому, пояснення свідків стосовно постійного проживання на день смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 , у спірній квартирі АДРЕСА_4 , на думку суду носять непослідовний характер. Більш того, частина свідків або такий факт не пам`ятає, або зазначають, що ОСОБА_1 проживала на 5-му поверсі у квартирі АДРЕСА_5 .

Отже, такі пояснення свідків не є достатніми доказами на підтвердження доводів позивача в цієї частині.

Інших доказів суду не надано.

Далі, встановлено що ОСОБА_1 звернулася до державного нотаріуса П`ятої ХМДНК для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим Одинадцятою ХДНК 21.01.1994 за №5- 236, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері, ОСОБА_2 , на квартиру АДРЕСА_2 .

01.04.2024 державним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через те, що квартира, зазначена в заповіті, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Факт прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 не встановлено, спадкова справа не заводилась, інші факти, що мають юридичне значення не встановлені, наявність заповітів не виявлено.

Із постанови нотаріуса також вбачається, що має місця заведена спадкова справа №907/2020 щодо наявності 21.01.1994 розпорядження ОСОБА_2 на випадок своєї смерті заповіту на ім`я ОСОБА_1 належну їй квартиру яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Між тим, з боку сторони позивача матеріали спадкової справи №907/2020 в її копії для ознайомлення судом не надано, клопотання про витребування, не заявлено.

Такі обставини позбавляють суд дійти висновку, про наявність вище перелічених обставин, кола спадкоємців тощо, а також дату звернення ОСОБА_1 до нотаріуса із заявою про прийняття спадини у встановлений законом строк, при посиланні на реалізація факту відкриття спадщини, яке відбулась 12.07.2020

Доводи сторони відповідача, що викладені у письмових поясненнях, не спростовують висновків суду.

Крім того, суд зауважує, що встановлені судом обставини, матеріали цивільної справи та інше, свідчать про правовідношення, що складалися в порядку сплакування стосовно спірної квартири АДРЕСА_2 , при цьому вимоги первинного, уточненого позовів та зава про зміну позовних вимог, містять вимоги щодо квартири АДРЕСА_2 .

Повертаючись до змісту ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Із Постанови КЦС ВС від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц щодо застосування ч.3 ст. 1268 ЦК України вбачається, що «Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Даною статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява. Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Верховний Суд у цій справі погодився з висновками апеляційного суду про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач у спірній квартирі був зареєстрований, проте не проживав з 1997 року, у тому числі й на час відкриття спадщини після смерті своєї матері, що підтверджено належними доказами, а сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, тому позивач, як спадкоємець не прийняв своєчасно спадщину, що відкрилась після смерті своєї матері, та відповідно не набув права на спадкове майно.».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, наявності суттєвих протирічь та розбіжностей, суд дійшов висновку, що позивачкою, її представниками, не доведено позовні вимоги, а тому у суду відсутні правові підстави для задоволення позову у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 76-81, 89, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 в особі представника адвоката Данила Сергія Михайловича, до Харківської міської ради, третя особа: Державний нотаріус Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори Степанець О.Б., про визнання права власності в порядку спадкування за законом та за заповітом, у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Салтівський районний суд міста Харкова, шляхом подачі протягом десяти днів з дня оголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються судом:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Харківська міська рада, адреса місця знаходження: 61000, м. Харків, м. Коснтитуції,7; код ЄРПОУ 04059243.

Третя особа: Державний нотаріус Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори Степанець О.Б., адреса місця знаходження: 61146, м. Харків, вул. Валентинівська,27; код ЄРПОУ 02900726.

Суддя О.О. Сугачова