Житомирський апеляційний суд
Справа №296/7357/20 Головуючий у 1-й інст. Петровська М.В.
Категорія 31 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Галацевич О.М., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/7357/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович про визнання договору дарування квартири удаваним правочином та визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 03 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Петровської М.В. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом у якому просив:

- визнати договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 20.06.2008, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Сєтаком В.Я. (зареєстровано в реєстрі за №11099), удаваним правочином та застосувати до нього правові положення договору купівлі-продажу;

- визнати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 по 1/2 частині за кожним;

- стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати, пов`язані з подачею та розглядом даної позовної заяви. В обґрунтування позову зазначає, що 03.03.2006 між позивачем та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. В шлюбі у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 26.02.2020, в справі № 296/6346/19, шлюб між сторонами було розірвано. Під час судового процесу про розірвання шлюбу позивач дізнався , що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в якій подружжя проживало, належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування, а не на підставі договору купівлі-продажу. Даний договір дарування є удаваним правочином, виходячи з наступного. В лютому 2006 року приїхали батьки позивача на дружню розмову із батьками ОСОБА_2 ОСОБА_3 , яка була власником спірної квартири, і ОСОБА_7 у АДРЕСА_1 . Під час розмови дійшли згоди, що подружжя буде проживати за адресою АДРЕСА_1 . ОСОБА_8 повідомив, що квартиру придбано за 15000,00 доларів США. Батько позивача запропонував батькам ОСОБА_2 8000,00 доларів США, щоб квартира була спільною сумісною власністю подружжя, на що батьки ОСОБА_2 погодились та зазначили, що вони переоформлять вищевказану квартиру на позивача та їх доньку (укладуть договір купівлі-продажу), в разі якщо їхньому сину буде придбана квартира, оскільки останній не мав власного житла. Батькам ОСОБА_2 було надано кошти в сумі всього 5400,00 доларів США. Позивач та його батьки вклали кошти в ремонт та оздоблення квартири на загальну суму 207400,00 грн. В подальшому, рідна сестра позивача - ОСОБА_9 оформила кредит на придбання в іпотеку однокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , для брата відповідачки. Даний кредит виплачувався позивачем та його батьками, та на виконання раніше погодженої домовленості ОСОБА_9 переоформила право власності на брата відповідачки. В свою чергу замість укладення договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 - було укладено договір дарування на ім`я ОСОБА_2 15.04.2015 позивача було знято з реєстрації в спірній квартирі.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 03 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення ухвалено з грубим порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд першої інстанції розглянувши справу не врахував: що спірне майно фактично було набуте під час шлюбу сторін за спільні кошти та з метою забезпечення сімейного проживання; що між родинами була домовленість про спільну участь у придбанні квартири; що позивач та його родичі вкладали значні власні кошти у ремонт та погашення іпотеки,, а тому мають майновий інтерес у праві власності; що форма договору дарування була використана удавано виключно для приховування дійсної волі сторін, а саме купівлі-продажу; що надані пояснення, письмові докази та свідчення свідків, підтверджують участь позивача у придбанні спільного майна, одна суд не надав доказам належної оцінки, порушивши вимоги ст. 89, 212 ЦПК України. Вказує, що презумцію права спільної сумісної власності подружжя на спірне у справі майно є непохитною, тому майно, яке зазначене у позовній заяві і було придбано сторонами за час спільного проживання є спільною сумісною власністю подружжя.

04 листопада 2025 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_10 подав відзив у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 . Вважає, що рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 03.10.2025 є законним, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що позивач вважає договір дарування квартири АДРЕСА_3 удаваним правочином, посилаючись на нібито проведення його батьками з батьками відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та з ОСОБА_11 розрахунку в сумі 5 400 доларів США, що є підставою вважати оспорюваним договір договором купівлі-продажу квартири. Позивачем не доведено жодними допустимими доказами обставини його позову. Посилання на проведення батьками позивача розрахунків з батьками відповідачки ОСОБА_2 є неправдивим, оскільки батьки відповідачки ОСОБА_2 свідомо і з метою забезпечення доньки квартирою для проживання з її сім`єю безоплатно подарували належну їм квартиру АДРЕСА_4 . Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Якби батьки позивача дійсно провели розрахунки з батьками відповідачки ОСОБА_2 то 20.06.2008 при особистій присутності позивача у нотаріуса був би укладений договір купівлі-продажу квартири, покупцем з яким був би також і ОСОБА_1 . Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відсутність будь-яких документальних доказів проведення розрахунків батьками позивача за квартиру АДРЕСА_4 повністю спростовує обставини позову ОСОБА_1 та свідчить про його необґрунтованість і безпідставність. Договір дарування квартири від 20.06.2008 не був прихованим договором купівлі-продажу, волевиявлення його сторін було вільним і даний договір був спрямований на реальне настання наслідків, саме договору дарування, після якого квартира АДРЕСА_4 набула статусу особистої приватної власності ОСОБА_2 згідно ст. 57 СК України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини є майно, набуте нею за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Отже, набута ОСОБА_2 у власність квартира АДРЕСА_4 на підставі дійсного договору дарування від 20.06.2008 є її особистою приватною власністю та не може бути визнана об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Інші доводи позову ОСОБА_1 не мають відношення до оспорюваного договору дарування від 20.06.2008, а тому не враховані судом в якості доказів удаваності вказаного правочину. З урахуванням викладеного та за відсутності належних і допустимих доказів, якими мають бути підтверджені обставини позову, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 03.03.2006 року, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис № 316 від 03.03.2006 (копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ).

20 червня 2008 року між ОСОБА_2 , як обдаровуваною, та ОСОБА_3 , як дарувальником було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В. Я. та зареєстровано за номером 11099.

У відповідності до договору від 24.02.2009, ОСОБА_1 здав в оренду ОСОБА_12 квартиру АДРЕСА_3 , терміном на 6 місяців.

Згідно довідки № 744, виданої КП «ВЖРЕП №9» Житомирської міської ради, станом на 26.06.2019 за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_1 .

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 26.02.2020 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є сторонами правочину, виникли інші правовідносини, ніж передбачені оспорюваним договором дарування. Отже, ОСОБА_1 не доведено, що оспорюваний договір дарування є удаваним, тобто таким, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, і що воля сторін договору дарування була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частин першої, третьої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 576/564/21 (провадження № 61-19258св21) вказано, що: «якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України). За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином».

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається, судом першої інстанції встановлено. що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 03.03.2006 року.

20 червня 2008 року між ОСОБА_2 , як обдаровуваною, та ОСОБА_3 , як дарувальником було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В. Я. та зареєстровано за номером 11099.

За умовами договору вказана квартира належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 26 серпня 2003 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.Т., зареєстрованого в реєстрі за №2845, який зареєстрований в Житомирському обласному державному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації 07 жовтня 2003 року за №1998119.

Колегія суддів підкреслює, що ОСОБА_3 набула право власності на спірне нерухоме майно майже за три роки до укладення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

За правилами ст.ст.317 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відтак, ОСОБА_3 , як власник спірного нерухомого майна, 20 червня 2008 року подарувала квартиру своїй дочці ОСОБА_2 . Сторони не заперечують, що ОСОБА_2 є рідною донькою ОСОБА_3 .

Матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сплачували ОСОБА_3 кошти в рахунок придбання квартири АДРЕСА_3 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт проживання ОСОБА_1 в спірній квартирі під час шлюбу, придбання ним в квартиру майна, здійснення певних ремонтних робіт у квартирі, за якими замовником був позивач, облаштування квартири за участю ОСОБА_1 не свідчить про удаваність договору дарування квартири за адресою : АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції правильно вважав, що обставини, викладені у позові щодо домовленості між батьками сторін щоб спірна квартира була спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_13 , та отримання відповідачкою ОСОБА_3 частини коштів за спірну квартири, придбання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , для брата відповідачки на виконання погодженої домовленості щодо укладення договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 не підтверджені, і договір іпотеки та кредитний договір такі обставини не підтверджують.

За таких обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є сторонами правочину, виникли інші правовідносини, ніж передбачені оспорюваним договором дарування, тому обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування недійсним. Інша позовна вимога є похідною, тому також не підлягала задоволенню.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та їх спростував, з посиланням на зібрані у справі докази та сформулював обґрунтовані висновки у прийнятому ним рішенні, з яким у повній мірі погоджується колегія суддів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишено без змін, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 03 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 листопада 2025 року.

Головуючий

Судді