ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 725/2119/23

провадження № 61-14672св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент», приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Козлова Наталія Володимирівна, приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Король Олена Вікторівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на постанову Чернівецького апеляційного суду

від 24 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Литвинюк І. М., Половінкіної Н. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент» (далі - ТОВ «ФК «Інвент»), приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Козлова Н. В., приватний нотаріус Король О. В., про витребування майна

з чужого незаконного володіння.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02 березня 1998 року набув право власності на квартиру

АДРЕСА_1 , яка в подальшому була перейменована на АДРЕСА_1 .

Позивач указував, що 24 лютого 2023 року з інформаційної довідки

з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 323936471 йому стало відомо, що право власності на вказану квартиру, яка перебуває в іпотеці, без його участі та без будь-якого його повідомлення, як того вимагає Закон України «Про іпотеку», тобто всупереч встановленому законом порядку, на підставі рішення приватного нотаріуса Козлової В. В. від 01 лютого 2022 року перейшло до ТОВ «ФК «Інвент».

15 березня 2023 року позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, яку ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівців від 16 березня 2023 року (справа № 725/1881/23) задоволено.

ОСОБА_1 зазначав, що з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 березня 2023 року № 325977272 йому стало відомо, що вказану квартиру ТОВ «ФК «Інвент» на підставі договору купівлі-продажу від 15 березня 2023 року № 322 відчужило ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що належна позивачу квартира вибула з його власності поза його волею, ОСОБА_4 просив витребувати на свою користь

з незаконного володіння ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 23 травня 2024 року позов задоволено.

Витребувано на користь ОСОБА_1 з незаконного володіння ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції зробив висновок, що належна позивачу на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 вибула з власності позивача поза його волею, тобто не з його згоди іншим шляхом. При цьому суд посилався на те, що під час оцінки майна суб`єкт оціночної діяльності фактично з об`єктом оцінки не ознайомився і до кватири як об`єкта оцінки доступу не мав. Звіт про експертну оцінку від 27 січня 2022 року виготовлений з порушенням закону. Також суд зазначив, що не дотримано всіх умов іпотечного договору та не правильно застосовано механізм звернення стягнення на предмет іпотеки.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 24 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 23 травня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що договір іпотеки від 14 березня 2007 року містить застереження, яке надавало ТОВ «ФК «Інвент» право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки

у спосіб, встановлений статтею 37 Закону України «Про іпотеку». ТОВ «ФК «Інвент» 12 серпня 2020 року та повторно 01 грудня 2021 року надіслало позичальнику ОСОБА_1 на адресу, вказану в іпотечному договорі, рекомендованими листами письмову вимогу про усунення порушення, які були повернені з відмітками «за закінченням терміну зберігання» і «відмова» відповідно. ТОВ «ФК «Інвент» вжило усіх заходів для повідомлення боржника належним чином про заборгованість. ТОВ «ФК «Інвент» провело оцінку іпотечного майна, яка була чинною на момент переходу права власності, звіт про оцінку майна було надано реєстратору.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

28 жовтня 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 24 вересня 2024 року та залишити в силі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 23 травня 2024 року.

Касаційна скарга мотивовано тим, що позивач не отримував вимоги про усунення порушення зобов`язання та не відмовлявся від неї. Вимога від

07 серпня 2020 року не має правового значення при вирішенні питання про правомірність реєстрації права власності на іпотечне майно, оскільки вона не була підставою для державної реєстрації. Також вказує, що вимога боржнику повинна бути направлена двічі з періодичністю не менше одного місяця. У цій справі перша вимога була направлена 12 серпня 2020 року, а друга - 01 грудня 2021 року. Вимога від 01 грудня 2021 року була повернена з відміткою «відмова», дата проставлення цієї відмітки є 02 грудня 2021 року, що виключає спробу вручення цієї вимоги адресату. Заявник звертає увагу на те, що позивач не був обізнаний про переуступку права вимоги. В матеріалах справи немає довіреності на представництво інтересів кредитора особою, яка складає та направляє вимоги про усунення порушення умов кредитного договору. Також звертає увагу на те, що оцінка майна була проведена без доступу до предмета іпотеки., що свідчить про недотримання норм Закону України «Про іпотеку» щодо визначення реальної ринкової вартості спірного майна, на яке звернено стягнення.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 серпня

2021 року у справі № 715/1788/19, від 22 травня 2019 року у справі

№ 490/3505/17, від 19 червня 2024 року у справі № 761/14019/19,

від 21 червня 2023 року у справі № 715/1572/21, від 11 серпня 2021 року у справі № 619/4981/13-ц, від 07 квітня 2021 року у справі № 753/3055/18,

від 01 жовтня 2020 року у справі № 2-2394/10 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи інших учасників справи

15 листопада 2024 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив, у якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а постанову Чернівецького апеляційного суду від 24 вересня 2024 року залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення. Посилання в касаційній скарзі на практику Верховного Суду безпідставне, оскільки зазначені заявником справи не є подібними цій справі.

Рух касаційної скарги і матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Першотравневого районного суду м. Чернівців.

15 січня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

14 березня 2007 року між ОСОБА_1 і АКІБ «Укрсиббанк» укладено договір споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 90 000,00 дол. США, що еквівалентно 454 500,00 грн, які зобов`язався повернути до 14 березня 2018 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору 14 березня 2007 року між ОСОБА_1 і АКІБ «Укрсиббанк» укладено договір іпотеки № 49714, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку квартиру

АДРЕСА_1 , що належала йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 02 березня 1998 року.

Згідно з пунктами 2.4.4, 3.1, 4.1 іпотечного договору у разі порушення іпотекодавцем умов, визначених пунктами 2.1.1-2.4.7 цього договору, іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, визначеному пунктом 2.4.4 цього договору.

Відповідно до пункту 4.1 договору іпотеки звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у випадках та на підставах, передбачених законодавством України: у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-яке зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором; або в інших випадках відповідно до законодавства України.

Згідно з пунктом 4.2 іпотечного договору звернення стягнення здійснюється на підставах: або рішення суду; або виконавчого напису нотаріуса; або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; або за договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до пункту 5.1 договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання

у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

У пункті 5.2 договору іпотеки сторони узгодили, що в разі настання обставин, зазначених в пункті 4.1 цього договору, іпотекодержатель надсилає рекомендованим лисом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. В повідомленні зазначається, який із способів задоволення вимоги іпотекодержателя, що передбачені Законом України «Про іпотеку», застосовує іпотекодержатель для задоволення своїх вимог.

08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» і ПАТ «Дельта Банк» укладено договір про відступлення прав вимоги, за яким банк відступив новому кредитору права вимоги за кредитним договором від 14 березня 2007 року

№ 0, укладеним із ОСОБА_1 , та за іпотечним договором від

14 березня 2007 року № 49714.

06 серпня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» і ТОВ «ФК «Інвент» укладено договір № 2300/К про відступлення прав вимоги, за яким банк відступив новому кредитору права вимоги за кредитним договором від 14 березня 2007 року

№ 0, укладеним із ОСОБА_1 , та за іпотечним договором від

14 березня 2007 року № 49714.

12 серпня 2020 року ТОВ «ФК Івент» направило ОСОБА_1 рекомендованим листом з оголошеною вартістю та описом вкладення на адресу, вказану

в іпотечному договорі, вимогу від 07 серпня 2020 року № КПД-513-015/20-В про усунення порушення, у якій товариство просило погасити заборгованість

у розмірі 3 320 978,97 грн. Також попереджено, що у разі, якщо протягом встановленого строку ця вимога іпотекодержателя залишиться без задоволення, ТОВ «ФК «Інвент» в рахунок погашення основного зобов`язання за кредитним договором розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки шляхом реєстрації за собою права власності на предмет іпотеки.

Вказане поштове відправлення повернулось ТОВ «ФК «Інвент» з відміткою

«за закінченням встановленого строку зберігання».

01 грудня 2021 року ТОВ «ФК`Івент» повторно надіслало на адресу

ОСОБА_1 рекомендованим листом з оголошеною вартістю та описом вкладення на адресу, вказану в іпотечному договорі, вимогу від 24 листопада 2021 року № КПД-513-357/21-В про усунення порушення, у якій товариство просило погасити заборгованість у розмірі 3 320 978,97 грн. Також попереджено, що у разі, якщо протягом встановленого строку ця вимога іпотекодержателя залишиться без задоволення, ТОВ «ФК «Інвент» в рахунок погашення основного зобов`язання за кредитним договором розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки шляхом реєстрації за собою права власності на предмет іпотеки.

Вказане поштове відправлення повернулось ТОВ «ФК «Інвент» з відміткою «відмова».

Згідно зі звітом від 27 січня 2022 року про незалежну оцінку квартири АДРЕСА_1 , виконану Товариством

з обмеженою відповідальністю «Архекспертус», ринкова вартість вказаної квартири становить 620 000,00 грн.

01 лютого 2022 року приватний нотаріус Козлова В. В. вчинила реєстраційну дію - прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 63175023 від 01 лютого 2022 року, яким зареєструвала право власності на об`єкт нерухомого майна на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Інвент».

15 березня 2023 року між ТОВ «ФК «Інвент» і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Надаючи оцінку в межах вимог і доводів касаційної скарги правовідносинам, що виникли у цій справі, колегія суддів враховує таке.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться за заявою особи шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса.

Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (пункт 4 частини першої статті 3 указаного Закону).

Згідно з пунктом 61 Порядку № 1127 для державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, набуття права оренди земельної ділянки, права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) чи права користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), також подаються:

1) засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення

з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або

засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або

засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або

засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами).

Перевірка документів на наявність підстав, зокрема для прийняття відповідних рішень, є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (пункт 4 частини першої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2021 року у справі № 715/1788/19 (провадження № 61-6548св20) зазначено, що «в разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він

є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання».

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 522/19144/19 (провадження № 61-14641св21).

Відповідно до пункту 5.2 договору іпотеки від 14 березня 2007 року № 449714

у разі настання обставин, зазначених в пункті 4.1 цього договору, іпотекодержатель надсилає рекомендованим лисом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Апеляційний суд установив, що вимоги про усунення порушення були відправлені іпотекодавцю поштою рекомендованими листами з повідомленням, з описом вкладення, проте не були отримані позивачем та повернені поштою

з відмітками «за закінченням встановленого строку зберігання» і «відмова» відповідно.

Таким чином, іпотекодержатель дотримав процедуру належного надсилання ОСОБА_1 вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, оскільки повернення вказаної кореспонденції з відмітками «за закінченням встановленого строку зберігання» і «відмова» свідчить про недбалість чи ухилення ОСОБА_1 від такого отримання.

Наведене спростовує доводи заявника про те, що іпотекодержатель не направляв позивачу вимоги про усунення порушення.

У справі, що переглядається, наявний висновок (звіт) про оцінку предмета іпотеки.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи виконання відповідачем вимог статті 37 Закону України «Про іпотеку», надав оцінку цьому доказу, встановив, що оцінку майна на момент набуття його іпотекодержателем у власність іпотедавець не спростував.

У пункті 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня

2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) зроблено висновок про те, що «за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння,

є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними».

Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі

№ 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 387 ЦК Українивласник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Цивільним законодавством передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як віндикація.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає

у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця)

з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем)

і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває

у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК Українизалежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК Українивласник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Таким чином, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Власник із дотриманням норм статей 387і 388 ЦК Україниможе витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило

у володіння останнього набувача.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

Апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів установив, що іпотекодержатель направляв вимоги про усунення порушення позивачу, які він не отримував, що свідчить про недбалість чи ухилення ОСОБА_1 від такого отримання, приватному нотаріусу було надано всі необхідні документи для здійснення державної реєстрації предмета іпотеки за іпотекодержателем. Таким чином, апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову, оскільки ОСОБА_2 за обставин цієї справи є добросовісним набувачем спірної квартири, що виключає можливість застосування статті 388 ЦК України.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених

у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені апеляційним судом у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, апостанови Чернівецького апеляційного суду від 24 вересня

2024 року - без змін, оскільки підстав для її скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 24 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська