Справа № 361/6226/17
Провадження № 4-с/361/39/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючої судді Гізатуліної Н.М.

за участю секретаря Охріменко Є.І.

скаржниці - ОСОБА_1 ,

представників скаржниці - адвокатів Напрієнко М.В., Зарубіна О.О., Чоклі Є.Ю. (у режимі відеоконференції)

старшого державного виконавця - Цахло О.А.

представника боржника - адвоката Пшеничної Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_1 на неправомірну бездіяльність на дії державного виконавця, учасники справи: ОСОБА_2 , Броварський відділ державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), старший державний виконавець Цахло Оксана Анатоліївна, Служба у справах дітей та сім`ї Броварської міської ради Броварського району Київської області,

УСТАНОВИВ:

Зміст скарги

ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подала зазначену скаргу.

Скаргу мотивувала тим, що рішенням Броварського міськрайонного суду від 17 грудня 2019 року у справі № 361/6226/17, яке було залишене без змін постановами Київського апеляційного суду від 03 серпня 2020 року та Верховного Суду від 09 грудня 2020 року, встановлено, зокрема: детальний графік спілкування обох дітей (доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з кожним із батьків почергово на вихідних, з урахуванням інтересів дітей та забезпечення участі кожного з батьків у їх вихованні.

У провадженні Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Броварський ДВС) перебуває виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 361/6226/17, виданого 19 лютого 2021 року Броварським міськрайонним судом Київської області.

Боржником у даному виконавчому провадженні є батько дітей - ОСОБА_2 .

Хоча рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання, проте, боржником рішення суду систематично та свідомо не виконується, чому, на її думку, відкрито та упереджено сприяють посадові особи державної виконавчої служби, протиправна бездіяльність, яких нею оскаржується.

Протягом тривалого часу державні виконавці систематично не вживають реальних та дієвих заходів для виконання рішення суду, обмежуючись формальною фіксацією про начебто «виконання» рішення суду та фактично стаючи на бік боржника, сприяючи останньому.

Так, 21 червня 2025 року державний виконавець Цахло О.А. прибула для проведення виконавчих дій. Проте, замість забезпечення виконання рішення суду, її дії та дії інших присутніх посадових осіб свідчили про упередженість, порушення процесу та фактичне перешкоджання реалізації її прав, стягувачки.

Виконавчі дії почалися з дружнього привітання боржника ОСОБА_2 з особою, яку старший державний виконавець Цахло О.А. на попередніх виконавчих діях ідентифікувала як «кум ОСОБА_5 ». Це вітання супроводжувалося неважливими репліками: «Шо сьогодні без цирку?», «Так, сьогодні без цирку», що одразу створило ворожу та неконструктивну атмосферу.

На далі, в особовій формі («кум ОСОБА_5 »), отримав від державного виконавця Цахло О.А. її мобільний телефон зі словами «На!», почав без дозволу та пояснення проводити відеозйомку її та її представника, що є формою психологічного тиску.

При цьому старший державний виконавець Цахло О.А. черговий раз не повідомила сторонам про права та обов`язки, що є грубим процедурним порушенням. Натомість, вона продемонструвала подвійні стандарти до сторін: беззаперечно прийняла від боржника ОСОБА_2 заяву про недовіру психологу прямо під час виконавчих дій (наголошую, безпідставну), тоді як від неї постійно вимагається дотримання формальних вимог щодо «завчасності», «оформлення» та «методу подання» документів.

Крім того, під час виконавчих дій її донька, ОСОБА_6 , 2011 року народження, публічно та виразно заявила: «Ти мені не мама! Ти мені ніхто! У мене є нова мама!», після чого штовхнула молодшого брата, і вони разом зайшли у двір.

Ця фраза є прямим доказом батьківського відчуження та здійснення психологічного тиску на дітей проти матері.

Однак, в акті, складеному за результатами виконавчих дій, державний виконавець Цахло О.А. умисно не зафіксувала цю ключову фразу, приймаючи лише узагальнене формулювання: «Донька категорично відмовилася спілкуватися з матір`ю». Таке викривлення фактів не тільки приховує реальну картину подій, а й позбавляє її доказової бази щодо впливу боржника на дітей.

Також, слід звернути увагу, що присутня під час виконавчих дій представник органу опіки та піклування - начальник відділу ОСОБА_7 не тільки не втрутилася під час виконавчих дій, а й фактично підтримала позицію боржника, зазначивши, що донька «чітко висловила свою власну думку» і що «нічого страшного у цьому немає, це ж підліток».

Коли вона намагалася отримати пояснення від ОСОБА_7 , боржник ОСОБА_2 агресивно втрутився у розмову, почав відповідати за неї та її звинувачувати. А ні державний виконавець Цахло О.А. , а ні сама ОСОБА_7 не зупинили цей психологічний тиск.

Більше того, ОСОБА_7 почала її повчати: «Ви самі маєте мати підхід до дітей», «це ваша відповідальність, що діти не хочуть з вами спілкуватися». Вершиною непрофесіоналізму та приниження стала її «порада»: «Вам слід ходити до дітей у школу, на гуртки, на змагання - там і будуйте контакт».

Такі дії представника органу опіки є формою психологічного тиску та знецінення ролі матері. Це є перекладанням відповідальності за наслідки маніпуляцій боржника на стягувача, що є неприпустимим. Державний виконавець, як відповідальна за проведення виконавчих дій, не лише не зупинила ці порушення, а й не зафіксувала їх в акті, ставши фактично співучасником притягнення стягувача та невиконання рішення.

Вважає, що зазначена поведінка державного виконавця є прямим порушенням ч. 4 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», яка зобов`язує у разі повторного невиконання рішення (а вказані дії мають систематичний характер) вживати вичерпний перелік заходів: накладення подвійного штрафу, звернення до суду щодо обмеження боржника у правах, повідомлення про кримінальне правопорушення.

Виконавець Цахло О.А. не вчинила жодної з цих дій. Вона не задокументувала належним чином відмову боржника, не ініціювала притягнення його до відповідальності та не відреагувала на вимоги стягувача. Це призвело до упередженості, порушення принципів об`єктивності та свідоме спотворення реального змісту виконавчих дій.

У присутності свідків, її представника, державний виконавець відкрито проігнорувала свої повноваження. Вона не лише не вжила жодних реальних заходів до примусового виконання рішення суду, але й умисно не зафіксувала протиправну поведінку боржника, який вкотре відмовився забезпечити виконання рішення суду та перешкоджав спілкуванню матері з дітьми. Замість того щоб реагувати на очевидні ознаки злісного ухилення боржника від виконання судового рішення, державний виконавець вступила у неконструктивну, навіть поблажливу комунікацію з боржником, уникаючи будь-яких дієвих дій. ЇЇ поведінка складала враження повної заангажованості й зацікавленості у створенні для боржника максимально комфортних умов уникнення відповідальності.

Виконавець не задокументувала відмову боржника від виконання судового рішення, не повідомила керівництво державної виконавчої служби про фактичне перешкоджання виконанню, не звернулась до суду за встановленням тимчасового обмеження боржника у правах (ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження») та не ініціювала притягнення боржника до відповідальності. Більше того, будь-які її вимоги щодо внесення відповідних даних до виконавчого акту залишились без реагування.

За результатами візиту державний виконавець склала акт про проведення виконавчих дій. Проте, цей акт є неповним, упередженим та таким, що не відображає об`єктивної картини подій, які мали місце під час проведення заходу.

Зокрема, в акті не зафіксовано фактів протидії з боку боржника - батька дітей, ОСОБА_2 , який вкотре свідомо і демонстративно відмовився виконувати рішення суду, чинив перешкоди у спілкуванні дітей з матір`ю, в тому числі в присутності державного виконавця. Дії боржника були цілеспрямованими та мали ознаки злісного ухилення від виконання рішення суду, що прямо підпадає під підстави для притягнення до відповідальності, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» та Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Однак державний виконавець не лише не вжила жодних дієвих заходів реагування, а й у своєму акті не зафіксувала жодного з ключових моментів поведінки боржника, які мали вирішальне значення для подальшого ходу виконавчого провадження.

Ігнорування фактів порушення та їх неналежне документування свідчить про упередженість виконавця, порушення принципів об`єктивності та неупередженості, а також про свідоме спотворення реального змісту виконавчих дій.

У результаті складання такого «формального» акту, який не має жодної юридичної сили через відсутність достовірних відомостей, виконання рішення суду вкотре фактично було зірване, а вона, як матір двох малолітніх дітей, вкотре позбавлена можливості реалізувати законне право на участь у їхньому вихованні.

Крім того, під час виконавчих дій 21 червня 2025 року, які мали на меті забезпечення реалізації рішення суду про право матері на спілкування з дітьми, стали очевидними ознаки системної, навмисної деструктивної поведінки боржника - батька дітей ОСОБА_2 , спрямованої на емоційне та психологічне налаштування дітей проти їхньої матері.

У присутності державного виконавця та свідків діти виявляли явно неприродну, агресивну та емоційно ворожу поведінку, що є нетиповим для дітей їхнього віку і свідчить про навмисне програмування свідомості з боку одного з батьків. Так, донька ОСОБА_3 , 2011 року народження, демонстративно відмовлялася від будь-якого контакту з матір`ю, вигукувала фрази на кшталт: «ти мені не мама», «ти ніхто», «у мене є інша мама» тощо. Такі висловлювання та емоційні реакції дитини не можуть вважатися спонтанними або викликаними її особистими судженнями - вони свідчать про тривале, системне психологічне навіювання та маніпуляцію з боку боржника.

Батько, як видно з його поведінки, не просто не сприяє виконанню рішення суду, а активно протидіє йому, використовуючи дітей як інструмент психологічного тиску на матір, свідомо руйнуючи їх емоційний зв`язок з нею, підміняючи факти, нав`язуючи деструктивні установки, які мають наслідком відчуження дітей від матері. Це є формою емоційного насильства, яке, попри те, що не залишає фізичних слідів, завдає значної шкоди психіці дітей і безпосередньо порушує їх право на обох батьків та збереження сімейних зв`язків, гарантоване як національним, так і міжнародним правом.

Важливо підкреслити, що вказані дії боржника є систематичними, не обмежуються одним епізодом і проявляються щоразу при спробі виконання судового рішення. Батько демонструє повну зневагу до рішень суду, до стягувача, й саме головне, ігнорує найкращі інтереси дітей, але при цьому виконавець не фіксує відповідні факти, не реагує на правопорушення належним чином, не ініціює притягнення боржника до відповідальності, не повідомляє органи опіки та піклування, хоча зобов`язаний це робити в разі виявлення ознак емоційного чи психологічного насильства над дітьми.

Формальний акт за підсумками виконавчих дій 21 червня 2025 року не містить жодного посилання на поведінку дітей, на конфліктну ситуацію, що мала місце, на емоційну нестабільність та штучно сформовану ворожість до матері, натомість створюється враження, що виконання відбулося безперешкодно, або що діти самостійно «не бажали» спілкуватися з матір`ю. Такий підхід є неприпустимим, адже надає боржнику карт-бланш на подальше маніпулювання дітьми та свідоме знищення зв`язку між ними та їх матір`ю.

Відмова виконавця фіксувати такі обставини або бодай зробити відповідні зауваження у виконавчому акті є не лише недбалістю, а й грубим порушенням посадових обов`язків, що призводить до де-факто невиконання рішення суду, поглиблення конфлікту та порушення як прав матері, так і прав самих дітей на безпечне емоційне середовище.

Звертає увагу суду, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) вимагає врахування поглядів дітей, ці погляди не обов`язково є незмінними, а заперечення дітей, які мають бути належним чином враховані, не обов`язково є достатніми для подолання інтересів батьків, особливо в тому, щоб мати постійний контакт з дитиною. Зокрема, право дитини висловлювати свої власні погляди не повинно тлумачитися як надання безумовного права вето дітям без будь-яких інших факторів, що розглядаються, а також проведення експертизи для визначення їх найкращих інтересів. Такі інтереси зазвичай передбачають, що зв`язки дитини з сім`єю повинні зберігатися, за винятком випадків, коли це може шкодити його здоров`ю та розвитку (рішення у справі «А.В. проти Словенії» від 09 квітня 2019 року).

Державний виконавець, будучи посадовою особою, мав би з критичною оцінкою поставитися до настільки неправдоподібних «дитячих» висловлювань. Механічне внесення в акт продиктованих дітям фраз без жодних зауважень щодо їх неприродності свідчить або про формальний підхід до виконання обов`язків, або про упередженість. За наявності сумнівів щодо справжності волі дітей, виконавець зобов`язаний був залучити психолога для об`єктивної оцінки ситуації, а не пасивно фіксувати маніпуляції боржника, ставши її співучасником.

Вважає, що центральним і найбільш грубим порушенням, допущеним державним виконавцем Цахло О.А. під час виконавчих дій 21 червня 2025 року, є ігнорування застосування заходу примусу, передбаченого законом, а саме накладення штрафу на боржника.

Під час виконавчих дій 21 червня 2025 року рішення суду не було виконано. Це об`єктивно підтверджується відмовою дітей від спілкування, що є наслідком перешкоджання з боку боржника, та зафіксовано (хоч і неповно) в акті та детально описано у висновку психолога. Поважних причин для невиконання рішення боржник не надав.

Отже, у виконавця виник прямий і безумовний обов`язок ухвалити постанову про накладення штрафу.

Всупереч цій імперативній нормі, державний виконавець Цахло О.А. не винесла постанову про накладення штрафу на боржника ОСОБА_2 .

Замість застосування єдиного передбаченого законом першочергового заходу впливу, вона обмежилася складанням неповного акту, фактично легалізувавши невиконання рішення.

Така бездіяльність є не просто формальним порушенням, а нівелюванням самої суті механізму примусового виконання. Штраф є першим і обов`язковим інструментом тиску на боржника, і його незастосування призводить до того, що рішення суду є лише декларативним і недієвим.

Це є доказом того, що виконавець свідомо діє в інтересах боржника, а не в інтересах виконання закону.

Бездіяльність органів державної виконавчої служби прямо суперечить не лише національному законодавству, а й практиці Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні.

У справах, що стосуються контактів з дітьми, ЄСПЛ та Верховний Суд неодноразово наголошували, що пасивна роль виконавчої служби є неприпустимою.

У справі «Вихованок проти України» ЄСПЛ встановив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, саме через те, що дії державних виконавців зводилися лише до пасивної фіксації відмови дитини бачитися з батьком. Суд наголосив, що такий обмежений підхід є недостатнім. Органи влади повинні були розглянути механізми добровільного виконання, розробити комплексну стратегію виконання, у тому числі надати цільову підтримку дитині, яка, вочевидь, проявляла ознаки відчуження одного з батьків.

Аналогічну позицію займає і Верховний Суд.

Так, у постанові від 08 березня 2023 року у справі № 1309/9120/12, посилаючись на справу «Вихованок проти України» Верховний Суд вказав, що: пасивна фіксація відмови дитини від спілкування та складання актів є протиправною бездіяльністю державного виконавця; думка дитини, особливо за наявності ознак відчуження, не є безумовним вето. Право дитини висловлювати погляди не означає надання їй права блокувати виконання рішення без оцінки її найкращих інтересів, які зазвичай полягають у підтримці зв`язків з обома батьками; обов`язок державної виконавчої служби полягає не в констатації невиконання, а в активному застосуванні всіх можливих заходів: накладення штрафів на боржника (ст. 63, 64-1 Закону України «Про виконавче провадження»), звернення до суду щодо тимчасового обмеження боржника у правах (ст. 64-1, 75 Закону), направлення органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення за ст. 382 КК України та вжиття заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. За тривалого невиконання необхідною є розробка комплексної стратегії примусового виконання рішення, яка включає залучення спеціалістів та цільову підтримку дитини.

Зауважує, що як і у справі «Вихованок проти України», дії Броварського ВДВС зводяться до формального складання ідентичних актів, що є неприпустимим формалізмом та прямою протиправною бездіяльністю.

Державний виконавець не вжила жодного реального заходу впливу на боржника, не дивлячись на очевидні ознаки батьківського відчуження, не розробила стратегію для подолання наслідків батьківського відчуження, проігноровала перевірку проведення рекомендацій психолога

З метою встановлення того, чи поведінка дитини є наслідком психологічних, психічних, фізичних чи будь-яких інших обставин, дій чи фактів, які створює боржник, що перешкоджають матері брати участь у вихованні дітей, під час проведеної зустрічі матері з дітьми було залучено психолога.

Так, психолог у Протоколі від 26 червня 2025 року № 01-п/2025 за результатами призначення спеціаліста для участі у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_1 згідно Постанови від 17 червня 2025 в об`єктивній, незалежній формі зафіксував поведінкові реакції дітей, їхні висловлювання, емоційний стан, характер комунікації та загальну динаміку взаємодії.

У Протоколі психологічного спостереження спеціаліст чітко фіксує, що батько, ОСОБА_2 , чинить активну та цілеспрямовану протидію виконанню рішення суду. Він свідомо створює ворожу та напружену атмосферу, унеможливлюючи контакт матері з дітьми шляхом висування ультимативних вимог(«ти маєш підстроюватися під графік дітей», «маєш домовлятися зі мною», «Що, ти за мати, приводиш журналістів і робиш цирк?») та безпідставних звинувачень у створеному «кругу». Така агресивна та маніпулятивна поведінка має прямий вплив на дітей, реакція яких (зокрема, викрики «Ти мені не мама!») є не самостійною позицією, а наслідком створеної батьком ситуації. Його психологічний тиск поширюється на всіх учасників процесу, включно зі спробами дискредитувати залученого спеціаліста, також до бездіяльності державних органів, які під його впливом фактично залишаються на його бік.

Крім того психологом зазначено, що «Поведінкові прояви батька ОСОБА_2 можуть впливати безпосередньо на емоційний та інтелектуальний розвиток дітей та сприяти налагодженню комунікації між дітьми та матір`ю ОСОБА_1 .

Однак, під час зустрічі, яка відбувалась 21 червня 2025 року батько дітей ОСОБА_2 здійснював агресію, проявляв знецінюючу поведінку (приниження, критика, зневага до особистості та позбавлення сімейних цінностей, пряма неповага до почуттів матері дітей) безпосередньо поведінкові прояви на оточуючих, зокрема, матір та її представників, що негативно впливає безпосередньо на емоційний стан дітей по відношенню до матері ОСОБА_1 »

Таким чином, висновок спеціаліста прямо та опосередковано вказує, що головною перешкодою для нормального спілкування матері з дітьми є системна, агресивна та маніпулятивна поведінка батька. Такі дії батька фактично є формою психологічного насильства, що суперечить не лише чинному сімейному законодавству, а й міжнародним зобов`язанням України у сфері захисту прав дитини. Сформоване таким чином емоційне відторгнення є штучним і руйнівним, несе серйозну загрозу для здорового психоемоційного розвитку дітей, порушує їх право на спілкування з обома батьками.

Це відчуження є не випадковим або ситуативним, воно є послідовно вибудуваною системою впливу, що має на меті повну ізоляцію матері від життя дітей та фактичне «видалення» її з емоційної структури родини.

Незважаючи на наявність офіційного висновку фахівця, підтвердженого протоколом, державний виконавець жодним чином не зафіксував ці обставини у виконавчих документах, не вжив заходів реагування, не повідомив службу у справах дітей, органи опіки та піклування, не ініціював перевірку умов, у яких проживають діти з батьком.

Така повна бездіяльність виконавця є неприйнятною і свідчить або про службову недбалість, або про свідоме ігнорування фактів, які мають ключове значення для забезпечення законності та захисту інтересів дитини.

Фактично, державний виконавець створює ситуацію, за якої боржник не лише уникає виконання рішення суду, але й отримує негласну «індульгенцію» на продовження психологічного впливу на дітей, оскільки держава в особі свого представника не вживає жодних запобіжних чи коригуючих заходів.

Наслідком такої бездіяльності є не лише повне знецінення судового рішення, але й глибока емоційна травматизація дітей, які живуть у атмосфері ненависті до матері, не маючи можливості самостійно зрозуміти, що відбувається насправді. Вони позбавлені базової можливості сформувати власну думку, побачити іншу сторону, відчути любов, турботу й підтримку з боку другого з батьків.

Залишаючись ізольованими в односторонньому впливі, діти втрачають право на повноцінне емоційне виховання і можуть перенести ці деструктивні установки у власне доросле життя. Це вже є не просто виконавче провадження - це ситуація глибокого системного порушення прав дитини, що вимагає негайного реагування всіх відповідальних органів державної влади, включно з Міністерством юстиції, службою у справах дітей та прокуратурою.

Таким чином, батько, всупереч можливості емоційного сприяння спілкуванню дітей з матір`ю, без тиску на дітей, без примушування не здійснює жодних активних дій. Крім того, попри рекомендацій психолога щодо сімейної психотерапії, медіації та індивідуальної психокорекції, відсутні докази того що батько діє в найкращих інтересах дітей та сприяє спілкуванню дітей з матір`ю, виконуючи рекомендації психолога.

У даному виконавчому провадженні, для проведення виконавчих дій з метою забезпечення найкращих інтересів дітей та з метою відновлення порушених прав матері, органи державної влади не ініціювали механізми заохочення співпраці батьків, а також не вжили заходів щодо розробки комплексної стратегії виконання судового рішення, у тому числі з метою цільової підтримки малолітніх дітей, які, вочевидь, проявляють ознаки відчуження одного з батьків.

Державним виконавцем не були виконані обов`язки з виконання судового рішення та не вжиті всі можливі й необхідні заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень для належного виконання судового рішення.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд:

1.Визнати протиправною бездіяльність державних виконавців Броварського ВДВС у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_2 щодо примусового виконання рішення суду у справі № 361/6226/17 у частині спілкування матері з дітьми у встановлений судом графік побачень.

2. Визнати протиправними дії старшого державного виконавця Цахло О.А. працівника Броварського ВДВС під час здійснення виконавчих дій 21 червня 2025 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, які полягали в упередженому ставленні до неї, здійснення психологічного тиску, недопустимих висловлюваннях, створенні конфліктної атмосфери та перешкоджанню реалізації її процесуальних прав, як стягувача, а також у необ`єктивному, неповному та викривленому складанні акту за результатами проведення вказаних виконавчих дій, що не відповідає фактичним обставинам, зокрема умисно не відображає поведінку боржника, емоційний стан дітей та інші істотні деталі, які мають значення для належного виконання судового рішення, та скасувати вказаний акт.

3. Визнати протиправною бездіяльність державних виконавців Броварського ВДВС у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, яка полягає у систематичному невжитті заходів примусового виконання, передбачених статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема у не накладенні штрафів на боржника ОСОБА_2 .

4. Зобов`язати державного виконавця Броварського ВДВС, у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 невідкладно вчинити наступні дії:

скласти новий акт про проведення виконавчих дій від 21 червня 2025 року, у якому зафіксувати факт невиконання рішення суду боржником ОСОБА_2 та обставини, що це підтверджують (поведінку боржника, висловлювання дитини, дані з протоколу психолога).

на підставі акту про невиконання винести постанову про накладення на боржника ОСОБА_2 штрафу відповідно до вимог статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

5. Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) спільно з Броварським відділом державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) невідкладно розробити та затвердити комплексну стратегію примусового виконання рішення суду у справі № 361/6226/17, яка має включати, але не обмежуватись:

- зобов`язати державного виконавця забезпечити контроль за виконанням боржником рекомендацій, наданих у висновках психолога та вживати заходи впливу у разі їх ігнорування.

- систематичне застосування до боржника, ОСОБА_2 , заходів впливу, передбачених ст. 63, 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» (зокрема, накладення штрафів).

- підготовку та направлення до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником, ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 Кримінального кодексу України.

6. Установити судовий контроль за виконанням ухвали суду.

7. Стягнути витрати.

Заперечення державного виконавця, боржника щодо скарги.

28 липня 2025 року Вх. № 36708 старший державний виконавець Броварського ВДВС Цахло О.А. через систему «Електронний суд» подала відзив на скаргу.

Зазначила, що заходи примусового виконання та санкції, визначені ст., ст. 10, 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», що регламентують виконання рішень про встановлення графіку побачень на стадії примусового виконання, спрямовані на обмеження прав боржника з метою стимулювання до виконання рішення у спосіб, встановлений цим рішенням, шляхом вчинення боржником конкретних дій (способу поведінки), визначених резолютивною частиною рішення.

Так, ч. ч. 3, 4 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, вимагає виконувати рішення та попереджає про кримінальну відповідальність у разі невиконання боржником рішення без поважних причин.

У той же час, ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає відповідних дій державного виконавця у разі свідомого небажання дитини контактувати з одним із батьків, що очевидно є поважною причиною, позаяк примусити дитину під час проведення виконавчих дій дотримуватись встановленого графіку проти її волі не мають права навіть її законні представники (батько та мати).

З огляду на ч. 4 ст. 150 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані поважати дитину, ч. ч. 1, 2 ст. 155 цього ж Кодексу передбачає, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Наголошує, що ч. 7 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» окремо встановлено: рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною виконується у порядку, встановленому ст. 63 цього Закону.

Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод, що передбачено ч. 1 ст. 159 СК України.

Усунення перешкод у спілкуванні матері з дітьми виконавчим листом № 361/6226/17 від 19 лютого 2021 року не передбачено, інше рішення про усунення перешкод у побаченні ОСОБА_1 з дітьми на виконанні у відділі не перебуває.

Верховний суд у постанові від 08 березня 2023 року у справі № 1309/9120/12 переглядав у касаційному порядку судові рішення місцевого та апеляційного суду щодо розгляду скарги на дії державного виконавця у справі № 1309/9120/12 про участь батька у вихованні та спілкуванні з малолітньою дочкою, усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

Таким чином, висновки постанови Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 1309/9120/12 не можуть бути застосовані до правовідносин у даній справі, так як спосіб виконання судового рішення, встановленого резолютивною частиною у справі № 1309/9120/12 та спосіб виконання у цій справі є не тотожними.

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 уже зверталась до Броварського міськрайонного суду Київської області із заявою про забезпечення виконання даного рішення шляхом усунення перешкод щодо виконання графіку побачень матері з дітьми, посилаючись на те, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області не виконується, батько дітей ОСОБА_2 (боржник) перешкоджає побаченням ОСОБА_1 (стягувач) із дітьми, просила суд:

- зобов`язати боржника не перешкоджати стягувачу брати участь у вихованні та вільному спілкуванні зі своїми дітьми в перший та третій тиждень кожного місяця із 10 год. 00 хв. суботи до 18 год. 00 хв. за адресою місця проживання стягувача ;

- зобов`язати боржника забезпечити побачення стягувача зі своїми дітьми шляхом зобов`язання привозити дітей їх матері (стягувачки) за її адресою.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 (стягувачка) про усунення перешкод щодо виконання графіку побачень - відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року у справі №361/6226/17 (апеляційне провадження № 22-ц/824/3621/2024) ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2023 року залишено без змін.

У описовій частині постанови судом апеляційної інстанції встановлено: «заявниця вказала, що резолютивна частина рішення, яка зазначена у виданому виконавчому листі Броварського міськрайонного суду Київської області № 361/6226/17 від 19 лютого 2021 року, не передбачає заходів примусового виконання рішення (майнового чи немайнового характеру) (не містить зобов`язання вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення), визначених Законом, що, в свою чергу, свідчить про невідповідність останнього вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, виконавчий лист № 361/6226/17 від 19 лютого 2021 року, виданий на підставі рішення від 17 грудня 2019 року у справі № 361/6226/17, яке набрало законної сили 09 грудня 2020 року, не передбачає заходів примусового виконання у вигляді усунення перешкод щодо виконання графіку побачень, а отже заходи примусового виконання, що застосовуються у межах даного виконавчого провадження не можуть бути спрямовані на встановлення та усунення перешкод виконавцем, з огляду на положення ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» якими повноваження виконавця обмежуються виконуваним рішенням.

Державний виконавець діє на підставі посадової інструкції та Положення про відділ ДВС (Типове положення про відділ державної виконавчої служби міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України, затверджене наказом Міністерства юстиції України 20 квітня 2016 року № 1183/5), якими ні до повноважень державного виконавця, ні до функцій відділу не віднесено жодну з вищевказаних компетенцій Органу представництва та Кабінету Міністрів України.

Таким чином, критерієм оцінки дій державного виконавця у процедурі виконавчого провадження для встановлення їх правомірності не можуть бути дії органів, уповноважених законодавством на вжиття заходів загального характеру на виконання рішення ЄСПЛ, позаяк відділи ДВС не віднесені до суб`єктів законодавчої ініціативи, а отже не уповноважені на імплементацію рішень ЄСПЛ до національного законодавства.

На теперішній час до статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» не внесено зміни, зокрема щодо дій виконавця у разі небажання дитини спілкуватись із стягувачем, також спеціальний Закон та підзаконні нормативні акти на теперішній час не містять визначення комплексної стратегії виконання рішення, не передбачають дискрецію виконавця на інші, ніж встановлені ст. ст. 10, 64-1 Закону, дії під час примусового виконання рішень про побачення з дитиною, психологічна допомога сім`ям з дітьми не належить до компетенції органів примусового виконання, які є складовою галузі правосуддя (виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, державний виконавець є процесуальною особою), національне законодавство не наділяє державного виконавця відповідними правовими інструментами у сфері соціального захисту.

Стягувачкою не вмотивовано заявлені вимоги та не обґрунтовано наявність причинно-наслідкового зв`язку між небажанням дітей проживати з нею у встановлені судовим рішенням періоди та конкретними діями (бездіяльністю) виконавця, так як на стадії примусового виконання виконавчого документу на користь ОСОБА_1 діти жодного разу не погодились на проживання з нею, більше того, пояснили своє небажання тим, що «мати била» (пояснення дітей зафіксовані у актах державного виконавця під час проведення виконавчих дій 05 липня 2025 року та 19 липня 2025 року), а отже таке небажання виникло до відкриття виконавчого провадження, відчуження дітей та матері не пов`язано з початком виконавчих дій, натомість державним виконавцем виконавчі дії організовуються без порушення періодичності графіку побачень, на виконавчих діях забезпечується присутність сторін виконавчого провадження, дітей, представників органу опіки та піклування, психологів, які залучаються постановами виконавця згідно з клопотань сторін, що підтверджується актами державного виконавця, вмотивовані відповіді на заяви стягувача та постанови державного виконавця направляються на вказану стягувачкою електронну адресу для листування ІНФОРМАЦІЯ_4 та долучені до матеріалів виконавчого провадження у паперовій та електронній формі.

Таким чином, скаржницею не визначено, яке саме з її прав порушено виконавцем після відкриття виконавчого провадження, так як не зважаючи на відчуження дітей та матері (стягувачки), державним виконавцем протягом року з дати відкриття виконавчого провадження забезпечується присутність боржника та дітей у відповідний час, визначений судом для побачень дітей з матір`ю, а отже забезпечується можливість їх контакту.

Зазначає, що обов`язок виховання дитини батьками є похідним від особистого немайнового права батьківства, та не може бути покладений на виконавця або органи опіки чи психолога під час виконавчих дій.

Вважає, що решта зауважень скарги не стосуються предмету розгляду та не відповідає положенням Глави 5 «Докази та доказування» ЦПК України.

На підставі викладеного просила суд скаргу ОСОБА_1 на неправомірну бездіяльність та дії державного виконавця залишити без задоволення.

29 липня 2025 року Вх. № 37012 ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» подав відзив на скаргу.

Зазначив, що твердження заявниці про те, що державні виконавці не вживають реальних та дієвих заходів для виконання рішення суду, обмежуючись формальною фіксацією про начебто «виконання» судового рішення та фактично стаючи на бік боржника, сприяючи останньому, є необґрунтованими та не підтверджуються взагалі належними та допустимими доказами.

Виконавчі дії 21 червня 2025 року були проведені відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», про що свідчить акт державного виконавця, який фіксує дії та рішення, вжиті державним виконавцем під час виконання судових рішень або інших виконавчих документів. Факт фіксації виконання рішення суду не є проявом формального підходу, а є результатом фактичного здійснення дій, спрямованих на реалізацію судового рішення, з урахуванням обставин виконавчого провадження, у тому числі поведінки боржника та дітей.

Твердження заявниці про нібито сприяння боржнику з боку державного виконавця є нічим іншим, як суб`єктивним припущенням, що не ґрунтується на фактах та не підкріплюється належними та допустимими доказами.

Вважає, що вимоги скарги є не обґрунтованими та такими, що не містять доказів, окрім власної думки заявниці, оскільки вона, як мати дітей, через свої особисті причини не може налагодити спілкування із дітьми, внаслідок чого намагається діями державного виконавця притягти його (батька дітей, боржник) до відповідальності шляхом накладення штрафу за не виконання рішення суду, яке він, як боржник виконує, а на дії державного виконавця скаржиться на неправомірну бездіяльність за те, що державний виконавець сприяє виконанню рішення суду шляхом спілкування між заявницею (матір`ю дітей) та самими дітьми за участю представника органу опіки та піклування.

Заявниця не додає доказів до скарги, які б спростовували зміст акту державного виконавця в якому зафіксовані дії та рішення, вжиті державним виконавцем під час виконання судового рішення.

Таким чином, підстави для складання нового акту про проведення виконавчих дій відсутні, оскільки виконавчі дії проводяться в повному обсязі шляхом виконання судового рішення боржником (батьком дітей), який сприяє у повній мірі виконанню рішення суду при кожному проведенні виконавчих дій, зокрема 21 червня 2025 року, шляхом забезпечення побачення та спілкування малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю дітей - ОСОБА_1 .

Зауважує, що діти самостійно виходять до заявниці (матері), у присутності осіб, які залучені постановою державного виконавця та інших сторонніх осіб які приїздять із заявницею (адвокат, журналісти) та висловлюють свою думку при кожному проведенню виконавчих дій, зокрема 21 червня 2025 року, яка є голосною, чіткою, вмотивованою та сформованою, що свідчить про наявність у них власної позиції щодо небажання спілкування та проживання відповідно до графіку з матір`ю.

З огляду на вік дітей, на його думку, їх слова та поведінка не викликають сумніву у добровільності таких висловлювань і не містять ознак зовнішнього тиску чи примусу.

Таким чином, твердження заявниці про упередженість, порушення порядку проведення виконавчих дій та створення неконструктивної атмосфери з боку державного виконавця та інших посадових осіб є необґрунтованими та не підтверджуються жодними належними і допустимими доказами.

Вважає, що виконавчі дії 21 червня 2025 року були проведені відповідно до вимог чинного законодавства, з дотриманням процесуального порядку, а поведінка посадових осіб свідчить про їх наміри забезпечити належне та своєчасне виконання судового рішення, враховуючи при цьому інтереси та висловлену позицію дітей.

Посилаючись на додані до відзиву Броварським ВДВС 25 актів державного виконавця, які фіксують дії та рішення, вжиті державним виконавцем під час виконання судових рішень, починаючи із 20 липня 2024 року та станом на дату подання ним відзиву, зауважує, що ним, як боржником судове рішення виконується у повному обсязі шляхом забезпечення спілкування дітей із матір`ю, в наслідок чого відсутні підстави для винесення постанови про накладення штрафу на нього, також під час проведення виконавчих дії державним виконавцем фіксується, що він, як боржник забезпечує явку дітей, не чинить перешкод, а навпаки - сприяє реалізації встановленого графіку побачень. Це свідчить про те, що боржник не перешкоджає виконанню судового рішення, а навпаки сприяє, однак діти категорично відмовляються спілкуватись з матір`ю вказувавши причину, що відображено у актах державного виконавця.

Таким чином, виконання рішення суду не може бути підставою для притягнення боржника до відповідальності.

Відповідальність настає лише за умови, що судове рішення не виконано без поважних причин. З актів державного виконавця вбачається, що він, як боржник забезпечує виконання рішення суду та не чинить перешкод у спілкуванні матері з дітьми, однак діти категорично за власним бажанням систематично відмовляються спілкуватись та йти до матері.

Вказані обставини необхідно вважати поважними в розумінні ст. ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки боржник не міг та не може насильно примусити дітей спілкуватися з матір`ю та вплинути на їх рішення, тобто відсутні підстави вважати, що виконання рішення суду не виконується ним, як боржником.

Зазначає, що твердження заявниці у скарзі про використання дітей як інструменту тиску є суто суб`єктивною думкою заявниці, що не підтверджується жодними належними та допустимими доказами.

Заявниця не надала обґрунтованих доказів своїх вимог, а також не довела наявності причинно-наслідкового зв`язку між небажанням дітей проживати та спілкуватися з матір`ю у визначені судом періоди та діями чи бездіяльністю державного виконавця.

Таким чином, відсутність результату виконання рішення суду, яке потрібно заявниці у вигляді фактичного спілкування та проживання відповідно до графіку з матір`ю дітей зумовлене не бездіяльністю державного виконавця чи негативним налаштуванням боржником (батьком дітей) проти заявниці, як вказує заявниця у своїй скарзі, а позицією самих дітей, яку державний виконавець не має права ігнорувати або примусово в супереч волі дітей передати їх матері.

Звертає увагу суду на той факт, що з моменту проживання батьків дітей за різними адресами із червня 2017 року (04 листопада 2017 року розлучились) між малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та з заявницею (матір`ю ОСОБА_1 ) протягом 8 років взагалі відсутній контакт спілкування чи будь-яке розуміння як матері та доньки. Донька постійно наголошує, зокрема при проведенні виконавчих дій, «що жодна людина не змусить її проживати та спілкуватись з матір`ю».

Між неповнолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , також із заявницею (матір`ю ОСОБА_1 ) із лютого 2021 року протягом 4-х років відсутній контакт спілкування чи будь-яке розуміння як матері та сина.

Звертає увагу суду на той факт, що відповідно до постанови «Про визначення спеціаліста для участі у виконавчому провадженні» старшим виконавцем Броварського ВДВС Цахло О.А. залучено за клопотанням боржника психолога ОСОБА_10 , яка є дитячим і сімейним психологом, психотерапевтом, практичним психологом вищої категорії, яка склала Протокол вих. № 23 від 05 липня 2025 року, акт фіксації психологічного насильства, аналітичний висновок психолога, акт фіксації прямої мови учасників виконавчого провадження.

Із вище зазначених документів, які складені дитячим психологом, вбачається, що з боку матері, її представників, психологів та журналістів є множинні прояви психологічного тиску, порушення емоційних меж, знецінення та приниження дітей. Дії учасників мали тривалий травмувальний вплив на психоемоційний стан дітей з боку матері дітей, створили загрозу їхній безпеці та загострили симптоматику посттравматичних реакцій також зазначено, що діти перебувають в напруженому та стресовому стані під час очікування зустрічі з матір`ю та безпосередньо під час їхнього спілкування.

З особистих пояснень дітей та вираженої їхньої думки, яка відображена в актах державного виконавця (пряма мова дітей) вбачається, що мати дітей використовувала по відношенню до них фізичну та психологічну агресію, у зв`язку з чим у дітей повністю відсутній позитивний образ матері, що зумовлено її особистими діями та поведінкою по відношенню до дітей.

Враховуючи викладене, вважає, що відсутні підстави для зобов`язання Центрально міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) спільно з Броварським ВДВС розробити та затвердити комплексну стратегію примусового виконання, оскільки це може зашкодити здоров`ю та розвитку дітей.

Звертає увагу суду, що заявниця у скарзі посилається на висновки психологів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які залучені постановою від 03 липня 2025 року до проведення виконавчих дій за клопотанням стягувачки. Однак залучені стягувачкою психологи є спеціалістами у галузі психології, вони не є дитячими психологами та взагалі не працювали з дітьми, надані ними висновки є не обґрунтовані та не містять особистих рекомендацій.

Враховуючи викладене, просив суд скаргу ОСОБА_1 на неправомірну бездіяльність та дії державного виконавця залишити без задоволення.

Аргументи представників стягувачки щодо заперечень державного виконавця, боржника щодо скарги.

31 липня 2025 року Вх. № 37280 представник ОСОБА_1 адвокат Чокля Є.Ю. через систему «Електронний суд» подала заперечення на відзиви ОСОБА_2 та старшого державного виконавця Броварського ВДВС Цахло О.А.

Зазначила, що доводи викладені у відзивах є безпідставними, формальними та спрямованими на виправдання системного невиконання судового рішення.

Закон України «Про виконавче провадження» за своєю природою є законом про примусове виконання. Мета примусу у справах цієї категорії полягає у створенні для боржника таких правових наслідків (штрафи, обмеження у правах, ризик кримінальної відповідальності за ст. 382 Кримінального кодексу України), за яких подальше невиконання рішення та маніпулювання дітьми стане для нього вкрай невигідним. Саме цих, прямо передбачених законом, заходів примусу державний виконавець систематично та протиправно не вживає, підміняючи їх пасивною фіксацією невиконання.

Боржник вважає, що його обов`язок виконаний, коли він фізично привів дітей на місце зустрічі. Проте, його обов`язок - це забезпечити реальну можливість спілкування, що включає створення сприятливої психологічної атмосфери. Натомість боржник створює ворожу атмосферу, що підтверджується протоколом психолога, залученого стягувачкою, та поведінкою боржника, описаною у скарзі.

Щодо розмежування понять «встановлення графіку» та «усунення перешкод».

Виконавець наголошує, що виконавчим листом не передбачено «усунення перешкод», а лише встановлено графік спілкування. Таке твердження є маніпуляцією та спробою ухилитися від виконання своїх прямих обов`язків, передбачених ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», яка вимагає від виконавця вживати заходів ефективно, своєчасно і в повному обсязі.

Будь-яке рішення суду про встановлення порядку спілкування з дитиною апріорі покладає на того з батьків, з ким проживає дитина, обов`язок не лише не чинити перешкод, а й активно сприяти такому спілкуванню. Це випливає із суті батьківських прав та обов`язків.

Відмова боржника забезпечити виконання рішення, що виражається у психологічному налаштуванні дітей проти матері, є формою створення перешкод. Пасивна присутність виконавця не є «виконанням рішення», а є потуранням правопорушенню.

Щодо хибного тлумачення «поважності причин» та ролі волі дитини.

Виконавець стверджує, що підстави для штрафу відсутні, оскільки є «поважна причина» - небажання дітей. Це не поважна причина, а наслідок невиконання боржником своїх обов`язків. Невиконання рішення суду 21 червня 2025 року та в інші дати є фактом. Відповідно у виконавця виник імперативний обов`язок накласти штраф.

Його незастосування - це пряма і беззаперечна протиправна бездіяльність. Аргументом боржника та державного виконавця є те, що «свідоме» небажання дітей контактувати є поважною причиною невиконання рішення. Цей аргумент є юридично нікчемним з таких причин:

Термін «свідоме небажання», який використовується у відзивах, відсутній у законодавстві та є суб`єктивною оцінкою, спрямованою на легалізацію маніпуляції. Практика ЄСПЛ (справа «Вихованок проти України») та Верховного Суду (постанова від 08 березня 2023 року у справі № 1309/9120/12) чітко встановлює, що думка дитини, особливо за наявності ознак батьківського відчуження, не є безумовним вето на виконання рішення та не звільняє боржника від обов`язку сприяти контакту, а органів виконавчої служби - від обов`язку застосовувати заходи примусу.

Ідентичне використання у відзивах неправового терміну «свідоме» може вказувати на узгодженість позицій та ймовірне позапроцесуальне спілкування між боржником та державним виконавцем.

У розпорядженні виконавця був протокол психолога, який прямо вказував на деструктивну поведінку батька та її вплив на дітей. Однак виконавець проігнорував цей доказ, натомість у відзиві згадує непідтверджену інформацію про те, що діти нібито пояснювали небажання спілкуватися тим, що «мати била». Це є спробою створити у суду упередження та свідчить про повну заангажованість виконавця. Чому ця інформація, якщо вона мала місце , не була негайно передана до служби у справах дітей для перевірки?

Щодо бездіяльності батька у сприянні контакту та ознак батьківського відчуження.

Боржник не надав жодного доказу того, що він, як батько, з яким постійно проживають діти, вживає активних заходів для психологічного налаштування дітей на спілкування з матір`ю, виконує рекомендації психологів чи забезпечує корекційну роботу з незалежними спеціалістами. Його поведінка під час виконавчих дій, навпаки, спрямована на посилення конфлікту та є класичною ознакою батьківського відчуження, що є формою психологічного насильства над дітьми.

Щодо залучення упередженого спеціаліста та недопустимості її висновків.

Залучення боржником психолога ОСОБА_10 та використання її висновків є спробою штучно створити доказову базу, оскільки наявний конфлікт інтересів (кумівство між боржником та психологом) ставить під обґрунтований сумнів об`єктивність висновків спеціаліста. Форма наданих документів («Акт фіксації психологічного насильства» тощо) не передбачена чинним законодавством та виходить за межі компетенції психолога у виконавчому провадженні. Висновки про «психологічне насильство» з боку матері, зроблені за кілька хвилин спостереження, не можуть вважатися науково обґрунтованими та є спробою створити преюдиційні факти без проведення належної судової психологічної експертизи.

Щодо узгодженості позицій державного виконавця та боржника, що свідчить про упередженість.

Звертає увагу суду на буквальне дублювання аргументів, викладених у відзивах державного виконавця та боржника: ідентичні посилання на ст. ст. 150, 155 СК України, однакове хибне тлумачення практики Верховного Суду у справі № 1309/9120/12 та використання специфічної неправової термінології («свідоме», інше). Це свідчить про упередженість державного виконавця, який діє не як незалежний представник держави, а фактично як ще один представник боржника, що є грубим порушенням ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Щодо неможливості розробки «комплексної стратегії».

Стягувач вимагає не від конкретного виконавця розробити зміни до законодавства, а від Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яке є відповідальним за організацію виконання рішень, вжити дієвих заходів. Посилання на відсутність повноважень є спробою уникнути відповідальності за системну проблему.

Верховний Суд у справі № 1309/9120/12 поклав такий обов`язок саме на відповідне управління юстиції, що доводить можливість та необхідність таких дій.

Щодо інших доводів.

Посилання у відзивах на акт від 19 липня 2025 року є нерелевантним, оскільки предметом даної скарги є дії, що мали місце 21 червня 2025 року. Просить суд не брати докази, які ще навіть не існували на момент вчинення виконавчих дій 21 червня 2025 року, до уваги при розгляді даної скарги.

Звинувачення на адресу стягувача у «ненависті» через залучення адвокатів є абсурдним та спрямованим на емоційний тиск. Це є реалізацією конституційного права на професійну правничу допомогу.

Зазначає, що відзиви боржника та державного виконавця є спробою виправдати бездіяльність та узаконити невиконання судового рішення. Вони ґрунтуються на маніпуляціях, ігноруванні усталеної практики ЄСПЛ та Верховного Суду.

На підставі викладеного, просить суд відхилити доводи викладені у відзивах Броварського ВДВС та боржника ОСОБА_2 , як безпідставні та необґрунтовані. Задовольнити скаргу ОСОБА_1 в повному обсязі.

31 липня 2025 року Вх. № 37283 представник ОСОБА_1 адвокат Напрієнко М.В. через систему «Електронний суд» подала відповідь на відзиви ОСОБА_2 та старшого державного виконавця Броварського ВДВС Цахло О.А.

Зазначила, що у відзиві державний виконавець намагається обґрунтувати правомірність власних дій та спростувати її доводи, які стосуються тривалого, фактичного невиконання рішення суду про визначення графіка спілкування матері з дітьми.

Проте, наведені аргументи не витримують критики, є формальними, внутрішньо суперечливими та виявляють глибоку управлінську та юридичну неспроможність державного виконавця належним чином забезпечити виконання судового рішення.

Основний аргумент державного виконавця зводиться до того, що виконавчі дії, зокрема 21 червня 2025 року, були проведені відповідно до вимог закону, що було зафіксовано в акті. Саме складання таких актів, на думку державного виконавця, свідчить про те, що рішення суду виконується в межах передбачених повноважень.

Зауважує, що завданням державного виконавця є не просто документально фіксувати відсутність згоди дітей на спілкування, а вживати всіх передбачених законом заходів, спрямованих на досягнення фактичного виконання рішення суду. У цьому випадку - на забезпечення права матері на регулярне спілкування з дітьми згідно з установленим графіком.

Посилання на те, що діти начебто відмовляються спілкуватися з матір`ю з власної волі, не може бути легальним виправданням відмови від вчинення державним виконавцем подальших дій.

Діти, яким наразі 13 і 10 років відповідно, перебувають під виключним контролем батька (боржника у виконавчому провадженні) та не мають можливості вільно формувати свої судження про матір без впливу з боку найближчого оточення.

Вказані обставини добре відомі як фахівцям у сфері дитячої психології, так і ЄСПЛ, який неодноразово вказував у своїй практиці, що у випадках конфлікту між батьками відповідальність за збереження контакту між дитиною та обома батьками лежить на державі, зокрема - на органах примусового виконання.

У цьому випадку держава, в особі державного виконавця, демонструє небажання втручатися, перекладаючи всю відповідальність на «вільне волевиявлення» неповнолітніх дітей, яке, у своїй суті, може бути результатом батьківського відчуження або маніпуляції.

Крім того, відзив державного виконавця не містить жодної інформації про застосування тих ефективних засобів впливу на боржника, які прямо передбачені статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». Протягом більш ніж трьох років, відколи існує виконавче провадження, не було винесено жодної постанови про накладення штрафу на боржника, не було подано жодного клопотання до суду про обмеження його у правах (право виїзду за кордон, право керування транспортними засобами, право користування зброєю тощо).

Крім того, державний виконавець не звертався до правоохоронних органів з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 Кримінального кодексу України.

Усе це прямо вказує на тривалу та системну бездіяльність з боку виконавця, яка жодним чином не може бути виправдана наявністю складених актів або формального листування з поліцією чи службою у справах дітей.

Особливу тривогу викликає посилання державного виконавця на висновки психолога ОСОБА_10 , які, на думку державного виконаця, підтверджують наявність у дітей негативних емоційних переживань під час контактів з матір`ю. Насамперед слід зазначити, що вказаний психолог не має статусу судового експерта, а її висновки не відповідають вимогам до належного та допустимого доказу.

Ці висновки були надані з ініціативи боржника, не є об`єктивними та не були предметом процесуального дослідження в суді. Водночас, навіть якщо визнати, що діти переживають емоційне напруження, це має стати не підставою для припинення виконавчих дій, а сигналом для посилення заходів захисту прав дитини, зокрема через залучення нейтральних фахівців, психолого-медичну підтримку, корекційні програми тощо.

Натомість державний виконавець використовує зазначений документ, як виправдання своєї бездіяльності, що є абсолютно неприпустимим.

Таким чином, позиція, викладена у відзиві державного виконавця, не спростовує суті скарги, а лише викриває глибину бездіяльності органу примусового виконання, який замість ефективної реалізації рішення суду вдовольняється фіксацією формальних дій і не вживає жодного заходу, спрямованого на реальне усунення перешкод.

Скарга заявниці ґрунтується не лише на факті невиконання рішення, а на повній відсутності відповідальної, послідовної, законної поведінки з боку державного виконавця, який повинен забезпечити примусове виконання, а не знімати з себе відповідальність за допомогою шаблонних актів.

Враховуючи викладене, просила задовольнити скаргу ОСОБА_1 .

Аргументи боржника на заперечення його доводів представниками стягувачки.

11 серпня 2025 року Вх. № 38877 ОСОБА_2 подав через систему «Електронний суд» заперечення на відповідь на відзив на скаргу.

Зазначив, що зі змісту поданої скарги та відповіді на відзив вбачається, що її метою є не досягнення спілкування та налагодження контакту із дітьми, а будь-яким чином притягнути боржника до кримінальної відповідальності. Такий підхід є несумісним із Законом України «Про виконавче провадження» та не сприяє налагодженню контакту з дітьми.

Застосування заходів примусу, передбачених законом, можливе лише у разі фіксації об`єктивних та достатніх підстав, доказів, які підтверджують умисне невиконання рішення, при цьому державний виконавець не вправі діяти автоматично, без урахування фактичних обставин справи, поведінки сторін, віку та психологічного стану дитини тощо.

Таким чином, державний виконавець діє в межах та у спосіб, передбачених законом, із дотриманням принципів законності, пропорційності та врахування найкращих дитини.

Щодо тверджень стягувачки про розмежування понять «встановлення графіку» та «усунення перешкод»

Державний виконавець діє виключно в межах наданих йому законом повноважень та відповідно до змісту судового рішення і виконавчого документа. В даному випадку виконавчий лист передбачає саме встановлення графіку спілкування матері з дітьми, зобов`язання боржника усунути перешкоди чи вчинити інші додаткові дії, не передбачені рішенням суду.

Будь-яке розширене трактування судового рішення, у тому числі штучне розмежування понять не передбачене Законом України «Про виконавче провадження» та не може бути підставою для застосування до боржника заходів примусового характеру. Виконавець не має дискреції змінювати чи доповнювати зміст судового рішення, і зобов`язаний діяти лише в межах виконавчого документа.

Також заявниця та її адвокат у скарзі та відповіді на відзив не обґрунтовує, в який спосіб боржник повинен активно сприяти її спілкуванню з дітьми, з урахуванням їх категоричної та неодноразово зафіксованої відмови від контакту з матір`ю. Наголошує, що він, як боржник, незважаючи на таку поведінку дітей, не перешкоджає реалізації графіку і не вчиняє активних дій, спрямованих на перешкоджання спілкуванню - навпаки, він забезпечує фізичну можливість для контакту, проте з об`єктивних причин діти відмовляються від цього контакту.

Звертає увагу, що він просить дітей спілкуватись із заявницею, що вбачається із актів державного виконавця, які містяться у матеріалах справи.

На його думку, скарга ОСОБА_1 та відповідь на відзив містять виключно звинувачення проти нього щодо невиконання рішення суду, чим заявниця фактично намагається перекласти відповідальність за відсутність її контакту з дітьми на боржника та державного виконавця, ігноруючи при цьому особисту думку та бажання дітей.

Щодо практики ЄСПЛ у справі «Вихованок проти України» та висновку Верховного Суду у постанові від 08 березня 2023 року у справі № 1309/9120/12, яка чітко встановлює, що думка дитини, особливо за наявності ознак батьківського відчуження, не є безумовним вето на виконання рішення та не звільняє боржника від обов`язку сприяти контакту.

Зазначає, що стягувачка інтерпретує позицію ЄСПЛ та Верховного Суду виключно на свою користь, наголошуючи на обов`язку боржника сприяти контактам, однак ігнорує важливу умову, що такі контакти мають бути безпечними і не шкодити дитині.

Водночас, у рішенні зазначено, що думка дитини враховується особливо у разі наявності ознак батьківського відчуження, і саме через попередні факти фізичного та психологічного насильства з боку матері, діти відмовляються від контактів. Така поведінка дітей є наслідком саме цих травмуючих обставин, що свідчить про наявність ризику для їхнього емоційного стану і виправдовує обережність у примусі до спілкування. Отже, позиція стягувачки є однобічною і не враховує реальних причин відмови дітей від контактів із матір`ю.

Щодо протоколу психолога, який прямо вказував на деструктивну поведінку батька та її вплив на дітей, однак державний виконавець проігнорував цей доказ.

Також зазначає про те, що діти нібито пояснювали небажання спілкуватися тим, що «мати їх била». Це є спробою створити у суду упередження та свідчить про повну заангажованість державного виконавця. Також вказала чому ця інформація, якщо вона мала місце, не була негайно передана до Служби у справах дітей для перевірки?

Звертає увагу суду на той факт, що заявниця у відповіді на відзив не посилається на конкретний протокол психолога, який був у розпорядженні виконавця, а також не надає жодних доказів перешкоджання спілкуванню зі сторони боржника або не означає конкретних заходів, які виконавець не виконав для сприяння контакту дітей : матір`ю, в межах виконавчого провадження. Пояснення дітей щодо небажання спілкуватися через те, що їх мати била, не є упередженням, як це заявниця вказує у скарзі та у відповіді на відзив, а є фактом, на якому діти постійно наголошують та вказують про цю причину чому вони взагалі не хочуть спілкуватись з нею.

Крім того заявниця вказує, «чому ця інформація не була передана до служби у справах дітей для перевірки», не може слугувати для заявниці аргументом для спростування факту того, що вона била дітей та факту відсутності турботи як матері про своїх дітей.

Заявниця ігноруючи та зневажаючи слова та дії дітей, звинувачує у відсутності її контакту з дітьми боржника (батька дітей) та державного виконавця та намагається домогтися реалізації свого особистого бажання через оскарження дій та бездіяльності державного виконавця, щоб його, як боржника притягнути до кримінальної відповідальності за не виконання рішення суду.

Таким чином, позиція стягувачки є однобічною та не враховує суттєвих обставин справи, зокрема реального травматичного досвіду дітей, пов`язаного з поведінкою матері.

Ігнорування заявницею цих фактів призводить до спотвореного нею уявлення про ситуацію та створює хибне враження, ніби відмова дітей від контактів є необґрунтованою або свідомою маніпуляцією. Водночас реальні причини такої відмови - це результат травм, завданих дітям, недооцінка або навмисне ігнорування цих обставин загрожує подальшим погіршенням емоційного стану дітей і суперечить принципам захисту їх прав та інтересів, які мають бути пріоритетними.

Щодо висновків психолога ОСОБА_10 .

Заявниця зазначає, що висновки дитячого психолога ОСОБА_10 , є упередженими та недопустимими обґрунтовуючи це тим, що висновки на підставі яких дитячий психолог складає відповідні документи, зроблені на підставі кількахвилинного спостереження і не мають наукової обґрунтованості. Однак дане твердження не відповідає дійсності.

Водночас сама стягувачка просить суд взяти до уваги протокол психолога ОСОБА_11 , яка не є дитячим психологом, і яка була присутня при виконавчих діях не більше чим проведення виконавчих дій. Така позиція є необґрунтованою, оскільки заперечуючи висновки кваліфікованого фахівця, заявниця водночас намагається надати процесуальну вагу документу, складеному психологом без відповідної спеціалізації та без достатнього часу для об`єктивного аналізу поведінки дітей. Це свідчить про вибіркове ставлення до доказів та прагнення використати лише ті матеріали, що підтримують її власну позицію, незалежно від їхньої об`єктивності чи професійної обґрунтованості.

Щодо розробки «комплексної стратегії».

Вважає, що вимога у даній справі є взагалі недоречною з огляду на індивідуальні конкретні обставини у даному виконавчому провадженні: мати дітей, яка є стягувачкою у виконавчому провадженні, вчиняла фізичне та психологічне насильство над дітьми, підтверджується як словами самих дітей, так і відповідними висновками фахівців. Саме ці події спричинили глибоку емоційну травму, яка й обумовлює небажання дітей спілкуватися з матір`ю. У такій ситуації надзвичайно велике штучне зв`язування матір`ю дітей заходів без урахування найкращих інтересів дітей - може призвести до подальшого психологічного ушкодження та загострення ситуації яка склалась між дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та їх матір`ю ОСОБА_1 .

Тому вимоги про абстрактне «втручання» Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції в ситуацію без урахування конкретних обставин безпеки малолітніх дітей. У подібних випадках пріоритет має надаватися саме захисту інтересів малолітніх дітей, а не механічному виконанню рішень без урахування наслідків.

Посилання стягувачки на постанову Верховного Суду у справі № 1309/9120/12, на його думку є не доречним, оскільки дійсно зверталась увага на загальну потребу вдосконалення процедур та координації дій між органами виконавчої служби з метою забезпечення ефективного виконання рішень у справах щодо участі у вихованні дітей, однак у цьому рішенні відсутній факт, що мати била дітей та відсутня материнська турбота.

Враховуючи викладене, у цій справі ключовим є не формальне чи примусове знання судового рішення будь-якою ціною, а врахування індивідуальних фактичних обставин, психологічного стану дітей та їхньої обґрунтованої відмови від спілкування з матір`ю.

Щодо доказів після вчинення виконавчих дій 21 червня 2025 року.

Заявниця у відповіді на відзив просить суд не брати до уваги докази, які нібито з`явилися після вчинення виконавчих дій 21 червня 2025 року.

Однак, акт дитячого психолога від 19 липня 2025 року був складений у зв`язку з проведенням виконавчих дій та містить інформацію про психологічний стан малолітніх дітей, їх реакцію на спілкування з матір`ю та загальну динаміку емоційного сприйняття контактів з нею, що безпосередньо відноситься до особливостей справи.

Зазначений акт підтверджує обставини, які мають значення для судового розгляду справи, зокрема загальний психоемоційний стан дітей, їхнє небажання контактувати із заявницею, причини такого небажання, такі обставини мають довготривалий сталий, а не разовий характер (який триває 8 років із червня 2017 року коли батьки дітей почали проживати за різними адресами), тому будь - які документи, які мають безпосереднє відношення до справи можуть бути належними та допустимими доказами у справі.

Щодо «звинувачень» у спробах емоційному тиску на стягувачку та її адвоката.

У відповіді на відзив заявниця зазначає, що «звинувачення» на адресу стягувача та її адвоката є не що інше, як спробою емоційного тиску над ними.

Звертає увагу на те, що справжній, при проведенні виконавчих дій, емоційний тиск переносять малолітні діти, коли до їхнього будинку приїздять із заявницею на проведення виконавчих дій сторонні особи, а саме журналісти, помічники адвоката або інші особи які безпосередньо тиснуть не тільки на боржника, а і на дітей, зокрема на дитину ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_1 , задають дитині питання, які для неї взагалі не зрозумілі та для чого, а також інші сторонні особи через яких затримуються початок виконавчих дій, а мати при цьому лише спостерігає та не захищає свою дитину.

Заявниця жодного разу починаючи із моменту проведення виконавчих дій з 20 липня 2024 року, не приїхала одна до дітей з метою налагодити відносини, вона постійно приїздить із різними особами, які не залучені до проведення виконавчих дій, внаслідок чого за адресою де проживають діти та проводяться виконавчі дії через поведінку матері та залучених сторонніх осіб створюється травматична ситуація саме для дітей, з боку їх матері, яка містить ознаки психологічного насильства у вигляді тиску на дітей, непередбачуваності втрати контролю та порушення безпечного середовища дітей.

Виконавчі дії мають проводитися виключно в інтересах дітей без участі сторонніх осіб, які не несуть правової допомоги чи психологічної відповідальності за наслідки для дітей.

Незважаючи на це, стягувачка систематично ігнорує цей важливий факт і не докладає необхідних зусиль для створення комфортної та безпечної ситуації для спілкування з дітьми, що негативно впливає на їх емоційний, психологічний стан та подальші відносини.

Звертаю увагу суду, що заявниця в своїй скарзі та у відповіді на відзив не зазначає які її невизнані або оспорювані права, чи законні інтереси порушені, зокрема під час проведення виконавчих дій 21 червня 2025 року.

На підставі викладеного просив суд скаргу ОСОБА_1 на неправомірну бездіяльність та дії державного виконавця залишити без задоволення.

Розгляд скарги

У порядку автоматизованого розподілу справ між суддями скаргу передано на розгляд судді Василишину В.О.

Ухвалою суду від 10 липня 2025 року заявлено самовідвід та відведено суддю Василишина В.О. від розгляду цивільної справи № 361/6226/17 (провадження № 4-с/361/39/25) та справу передано для проведення авторозподілу, відповідно до вимог ч. 3 ст. 14 та ст. 33 ЦПК України.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями скаргу передано на розгляд судді Писанець Н.В.

Ухвалою суду від 17 липня 2025 року скаргу прийнято до розгляду й призначено судове засідання 31 липня 2025 року 09 год 45 хв.

28 липня 2025 року Вх. № 36738 ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подала до суду заяву про відвід судді Писанець Н.В. у зазначеній скарзі.

Ухвалою суду від 31 липня 2025 року у задоволенні заяви про відвід відмовлено.

Ухвалою суду від 01 серпня 2025 року суддею Писанець Н.В. заявлено самовідвід у справі № 361/6226/17 (провадження 4-с/361/39/25) та справу передано для проведення авторозподілу відповідно до вимог ч. 3 ст. 14 та ст. 33 ЦПК України.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями скаргу передано на розгляд судді Гізатуліній Н.М.

Ухвалою суду від 04 серпня 2025 року скаргу прийнято до розгляду й призначено судове засідання 13 серпня 2025 року о 14 год. 30 хв.

Слухання справи відкладалось неодноразово з різних підстав.

Пояснення учасників справи у судовому засіданні

ОСОБА_1 , її представники адвокати Напрієнко М.В., Зарубін О.О., Чоклі Є.Ю. підтримали вимоги скарги.

Зазначили, що 21 червня 2025 року, як і з часу відкриття виконавчого провадження, рішення суду боржником не виконане.

Не зважаючи на те, що рішення суду систематично не виконується, державний виконавець не винесла жодної постанови про накладення штрафу на боржника, не подала жодного клопотання до суду про обмеження його у правах (право виїзду за кордон, право керування транспортними засобами, право користування зброєю тощо), не зверталася до правоохоронних органів з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 Кримінального кодексу України (невиконання судового рішення).

Усе це прямо вказує на тривалу та системну бездіяльність з боку виконавця, яка жодним чином не може бути виправдана наявністю складених актів або формального листування з поліцією чи службою у справах дітей.

Наголошують, на бездіяльності органу примусового виконання, який замість реального виконання рішення суду здійснює формальні дії та не вживає заходів, які спрямовані на реальне виконання судового рішення.

Скарга заявниці ґрунтується не лише на факту невиконання рішення, а на повній відсутності відповідальної, послідовної, законної поведінки з боку державного виконавця, який повинен забезпечити примусове виконання, а не знімати з себе відповідальність за допомогою шаблонних актів.

Звертали увагу суду, що діти, перебувають під виключним контролем батька (боржника у виконавчому провадженні) та не мають можливості вільно формувати свої судження про матір без впливу з боку найближчого оточення.

ОСОБА_1 наголошувала, що, на її думку, саме висловлювання її дітей під час виконавчих дій, свідчать про тривале, системне психологічне навіювання та маніпуляцію з боку боржника.

На думку ОСОБА_1 та її представників, враховуючи, зокрема практику ЄСПЛ, у випадках конфлікту між батьками відповідальність за збереження контакту між дитиною та обома батьками лежить на державі, зокрема - на органах примусового виконання.

Крім цього, посилаючись на рішення ЄСПЛ та висновки Верховного Суду у постанові від 08 березня 2023 у справі № 1309/9120/12 зазначають, що у даній ситуації наявний конфлікт лояльності та ознаки батьківського відчуження, а тому саме у зв`язку з цим, думка дітей, щодо небажання спілкуватись з матір`ю, не є безумовним вето на виконання рішення та не звільняє боржника від обов`язку виконувати судове рішення, а державного виконавця від обов`язку застосовувати здійснювати усі можливі заходи для виконання судового рішення, зокрема і заходи примусу щодо боржника.

Також, просили суд визнати документи подані ОСОБА_2 через систему «Електронний суд», підписані ним кваліфікованим електронним підписом, як посадової особи Господарського суду м. Києва, такими, що подані неналежним суб`єктом; визнати документи неподаними та такими, що не підлягають врахуванню при розгляді справи; виключи документи з матеріалів справи.

Вважають, що відеозапис виконавчих дій 21 червня 2025 року наданий старшим державним виконавцем Броварського ВДВС Цахло О.А. не є належним доказом, оскільки немає цілісного запису, а суду він наданий частинами, крім того, цей запис здійснений не державним виконавцем.

Старший державний виконавець Броварського ВДВС Цахло О.А. вважає, що скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Наголошувала, що вона діє на підставі посадової інструкції та Положення про відділ ДВС (Типове положення про відділ державної виконавчої служби міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України, затверджене наказом Міністерства юстиції України 20 квітня 2016 року № 1183/5) відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Виконавчі дії організовуються без порушення періодичності графіку побачень, на виконавчих діях забезпечується присутність сторін виконавчого провадження, дітей, представників органу опіки та піклування, психологів, які залучаються постановами виконавця згідно з клопотань сторін.

Виконавчі дії 21 червня 2025 року, як і інші дії у цьому виконавчому провадженні, проведені нею відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», про що свідчить акт державного виконавця.

Відповідно до СК України батьки зобов`язані поважати дитину, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Небажання дітей проживати виникло до відкриття виконавчого провадження, не пов`язано з початком виконавчих дій. Обов`язок виховання дитини батьками є похідним від особистого немайнового права батьківства, та не може бути покладений на виконавця або органи опіки чи психолога під час виконавчих дій.

Щодо доводів стягувачки та її представників про те, що відеозапис виконавчих дій 21 червня 2025 року не є належним доказом, оскільки немає цілісного запису, а суду він наданий частинами, крім того, цей запис здійснений не державним виконавцем. Пояснила, що відеозапис здійснений на її особистий телефон водієм Броварського ВДВС, суду наданий частинами, оскільки об`єм відеозапису у повному обсязі неможливо завантажити та відправити суду через систему «Електронний суд».

Вважає, що саме відеозапис є ключовим доказом, який спростовує аргументи стягувачки щодо її неправомірних дій час здійснення виконавчих дій 21 червня 2025 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, які полягали в упередженому ставленні до неї, здійснення психологічного тиску, недопустимих висловлюваннях, створенні конфліктної атмосфери та перешкоджанні реалізації її процесуальних прав.

Щодо доводів стягувачки та її представників про те, що документи подані ОСОБА_2 через систему «Електронний суд», підписані ним кваліфікованим електронним підписом, як посадової особи Господарського суду м. Києва, вважати такими, що подані неналежним суб`єктом, підтримала позицію представника боржника.

Представник боржника - адвокат Пшенична Л.І., підтримала доводи викладені у відзиві на скаргу та заперечення на відповідь на відзив на скаргу. Вважає, що скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Зазначила, що заявниця в своїй скарзі та у відповіді на відзив не зазначає які її невизнані або оспорювані права, чи законні інтереси порушені, зокрема під час проведення виконавчих дій 21 червня 2025 року.

ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження доводів скарги, а саме протиправності дії старшого державного виконавця Цахло О.А., під час здійснення виконавчих дій 21 червня 2025 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, які полягали в упередженому ставленні до неї, здійснення психологічного тиску, недопустимих висловлюваннях, створенні конфліктної атмосфери та перешкоджанні реалізації її процесуальних прав, як стягувача, а також у необ`єктивному, неповному та викривленому складанні акту за результатами проведення вказаних виконавчих дій.

Державний виконавець діє в межах та у спосіб, передбачених законом, із дотриманням принципів законності, пропорційності та врахування найкращих дитини.

Вважає, що метою поданих скарг є не досягнення спілкування та налагодження контакту із дітьми, а будь-яким чином притягнути боржника до кримінальної відповідальності.

Заявниця жодного разу не приїхала одна до дітей з метою налагодити відносини, вона постійно приїздить із різними особами, які не залучені до проведення виконавчих дій, внаслідок чого за адресою де проживають діти та проводяться виконавчі дії через поведінку матері та залучених сторонніх осіб створюється травматична ситуація саме для дітей, з боку їх матері, яка містить ознаки психологічного насильства у вигляді тиску на дітей, непередбачуваності втрати контролю та порушення безпечного середовища дітей.

Виконавчі дії мають проводитися виключно в інтересах дітей без участі сторонніх осіб, які не несуть правової допомоги чи психологічної відповідальності за наслідки для дітей.

Незважаючи на це, стягувачка систематично ігнорує цей важливий факт і не докладає необхідних зусиль для створення комфортної та безпечної ситуації для спілкування з дітьми, що негативно впливає на їх емоційний, психологічний стан та подальші відносини.

Щодо доводів стягувачки та її представників про те, що відеозапис виконавчих дій 21 червня 2025 року не є належним доказом підтримала позицію старшого державного виконавця Броварського ВДВС Цахло О.А.

Щодо доводів стягувачки та її представників про те, що документи подані ОСОБА_2 через систему «Електронний суд», підписані ним кваліфікованим електронним підписом, як посадової особи Господарського суду м. Києва, вважати такими, що подані неналежним суб`єктом, заперечила. На її думку, кваліфікований електронний підпис, який виданий Швидаку С.І. органами податкової служби підтверджує саме його особу, а тому не вбачає підстав для визнання документів неподаними та такими, що не підлягають врахуванню при розгляді справи, а також виключення документів з матеріалів справи.

Служба у справах дітей та сім`ї Броварської міської ради Броварського району Київської області про розгляд скарги повідомлялась належним чином, проте не забезпечила явку свого представника у судові засідання.

Фактичні обставини встановлені Судом

Суд дослідивши матеріали справи, письмові докази, а також відеозаписи проведення виконавчих дій 21 червня 2025 року, враховуючи пояснення стягувачки, її представників, заперечення старшого державного виконавця Броварського ВДВС Цахло О.А., боржника та його представника, у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Суд встановив, що рішенням Броварського міськрайонного суду від 17 грудня 2019 року, яке було залишене без змін постановами Київського апеляційного суду від 03 серпня 2020 року та Верховного Суду від 09 грудня 2020 року, встановлено, зокрема: детальний графік спілкування обох дітей (доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з кожним із батьків почергово на вихідних, з урахуванням інтересів дітей та забезпечення участі кожного з батьків у їх вихованні.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2023 року у справі № 361/6226/17 провадження № 2-і/361/2/23 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про усунення перешкод щодо виконання графіку побачень матері з дітьми - відмовлено (т. 1 а. с. 111 - 113).

На даний час у провадженні Броварського ВДВС перебуває виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 361/6226/17, виданого 19 лютого 2021 року Броварським міськрайонним судом Київської області.

У зазначеному виконавчому провадженні стягувачкою є мати дітей - ОСОБА_1 , а боржником є батько дітей - ОСОБА_2 .

Виконавчі дії проводяться старшим державним виконавцем Броварського ВДВС Цахло О.А.

Так, у виконавчому провадженні старшим державним виконавцем Броварського ВДВС Цахло О.А. за результатами виконавчих дій складені акти: від 27 липня 2024 року, 08 серпня 2024 року, 17 серпня 2024 року, 07 вересня 2024 року, 21 вересня 2024 року, 05 жовтня 2024 року, 19 жовтня 2024 року, 02 листопада 2024 року, 16 листопада 2024 року, 07 грудня 2024 року, 21 грудня 2024 року, 04 січня 2025 року, 18 січня 2025 року, 01 лютого 2025 року, 15 лютого 2025 року, 03 березня 2025 року, 15 березня 2025 року, 04 квітня 2025 року, 19 квітня 2025 року, 03 травня 2025 року, 17 травня 2025 року, 07 червня 2025 року, 21 червня 2025 року, 05 липня 2025 року, 19 липня 2025 року.

Зі змісту зазначених актів вбачається, що боржником ОСОБА_2 забезпечено побачення дітей з матір`ю ОСОБА_1 , діти під час проведення виконавчих дій висловлювали відмову спілкуватися з матір`ю. ОСОБА_1 зафіксовувалось у кожному акті складеного після проведення виконавчих дій, що рішення суду боржником ОСОБА_2 не виконано.

Старшим державним виконавцем Броварського ВДВС Цахло О.А. для проведення виконавчих дій залучались представники Служби у справах дітей, психологи за заявою стягувачки та боржника (т. 1 а. с. 92 - 176).

Постановою старшого державного виконавця Броварського ВДВС Цахло О.А. від 17 червня 2025 року призначено виконавчі дії відповідно до рішення суду о 10 год. 00 хв. у третю суботу червня місяця - на 21 червня 2025 року за адресою місця проживання боржника, вказаною у виконавчому документі: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 34, 35).

21 червня 2025 року старшим державним виконавцем Броварського ВДВС Цахло О.А. складено акт державного виконавця.

Встановлено, що за місцем проведення виконавчих дій АДРЕСА_1 , о 10 год. розпочато виконавчі дії за участю: начальника відділу з організації роботи комісії з питань захисту прав дитини Служби у справах дітей ОСОБА_7, працівників поліції Петрова А.О. та Борзяк В.С., ОСОБА_2, ОСОБА_1 та дітей.

Боржником ОСОБА_2 забезпечено побачення дітей з матір`ю ОСОБА_1 . Донька ОСОБА_3 категорично відмовилась спілкуватися з матір`ю. Син ОСОБА_4 категорично відмовився спілкуватися з матір`ю.

Виконавчі дії закінчено о10 год. 20 хв.

До проведення виконавчих дій за заявою стягувачки залучено спеціаліста-психолога ОСОБА_11

ОСОБА_1 зазначила, що рішення суду боржником ОСОБА_2 не виконано.

ОСОБА_2 зазначив, що ним додано до цього акту заяву від 21 червня 2025 року щодо залучення сторонніх осіб до участі у виконавчому провадженні (т. 1 а. с. 36 -38).

Як вбачається із пояснень ОСОБА_1 , які надані інспектору ВРПП Броварського РУП ГУНП у Київській області від 21 червня 2025 року , під час проведення виконавчих дій Батько ОСОБА_2 вивів дітей, але не вжив заходів для передачі їх матері. Діти вели себе агресивно донька сказала, що я їй не мама, я ніхто, у неї є нова мама. Діти передані не були. Вважає, що в діях ОСОБА_2 наявний склад злочину передбачений ч. 1 ст. 382 Кримінального кодексу України (а. с. 31).

У протоколі за результатами призначення спеціаліста для участі у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 згідно з постановою від 17 червня 2025 року, спеціаліст у галузі психології ОСОБА_11 , за результатами виконавчих дій 21 червня 2025 року, дійшла висновку про те, що психоемоційний стан дітей дозволяє забезпечити побачення з матір`ю, враховуючи визначений графік судовим рішенням, поведінкові прояви батька ОСОБА_2 можуть впливати на емоційний та інтелектуальний розвиток дітей, сприяти налагодженню комунікації дітей з матір`ю. Зазначила, що ймовірно специфіка взаємовідносин батьків здійснили істотний вплив на психологічний стан дітей.

Надала рекомендації: сімейна психотерапія, медіація, індивідуальна психокорекція; дитячий психолог, заходи, що забезпечать інтереси дітей, сприятимуть психологічному спокою дітей, їх належному навчанню та розвитку, а також максимально ефективній адаптації дітей до життя після розлучення батьків, безпосереднє сприяння державних органів Броварського ВДВС, Органу опіки та піклування, Служби у справах дітей (т. 1 а. с. 18 - 28).

Із відеозапису виконавчих дій 21 червня 2025 року, який наданий старшим державним виконавцем Броварського ВДВС Цахло О.А. суд встановив, що о 10 годині розпочалися виконавчі дії.

Цахло О.А. повідомила про залучення спеціаліста ОСОБА_11 , також про те, що 18 червня 2025 року до виконавчої служби надійшов запит адвоката Напрієнко М.В. щодо залучення Центру соціальних служб.

Цахло О.А. повідомила, що нею був направлений відповідний запит та зачитала відповідь Центру соціальних служб на цей запит. Зі змісту якого сторони можуть скористатися послугами медіації за взаємною згодою. Повідомила графік роботи центру.

ОСОБА_2 повідомив про наявність заяви та оголосив її зміст щодо висловлення недовіри психологу ОСОБА_11 та будь-яким іншим психологам, кваліфікація яких йому невідома. Вважає, що залучення таких осіб буде мати психотравмуючий вплив на дітей.

Психолог ОСОБА_11 звернулася із запитанням до представника Служби у справах дітей ОСОБА_7 із запитанням: «Чому ви не ставите питання щодо батька та матері щодо сприяння?. Чому немає сприяння?». ОСОБА_7 : «Сприяння чого? Я не розумію про що ви говорите?». ОСОБА_11 уточнила: «Батько не сприяє тому, щоб мати спілкувалася з дітьми, батько виконував рішення суду». ОСОБА_7 : «Рішення суду обов`язкові до виконання це знають обидві сторони, батько зі своєї сторони повинен його виконувати, і він наразі виводить дітей.».

Відеозапис дітей під час виконавчих дій не здійснювався.

Із аудіозапису на відео встановлені, слова доньки: «Чому ти знов сюди приїхала?», «Ми не хочемо тебе бачити», «Я тобі не вірю», «Ти мені ніхто, чужа людина.», «У мене є інша мама». ОСОБА_1 запитувала доньку про майбутню поїздку на відпочинок, у відповідь донька сказала « Тебе це не стосується». ОСОБА_1 лагідним тоном промовила «Стосується. Я твоя мама». ОСОБА_1 лагідним тоном звернулась до сина « ОСОБА_15 , стій», відповідь: «Що тобі від мене треба?». Діти зайшли у двір.

Психолог ОСОБА_11 звернулась із запитаннями до ОСОБА_2 «Яким чином мати може спілкуватися із дітьми?» ОСОБА_2 зазначив, що діти займаються спортом, а тому матері необхідно підлаштовуватися під графік дітей. На його думку, матері необхідно самостійно шукати підхід до дітей, приходити самій без сторонніх осіб, адвокатів, журналістів.

На запитання ОСОБА_1 «Чому ОСОБА_16 говорить, що я їй не мама?» ОСОБА_2 відповів: «Це питання не до мене. Підбирай момент із донькою, налагоджуй з нею спілкування.».

ОСОБА_2 зазначив, що він не забороняв і не забороняє дітям спілкуватися з матір`ю, на його думку, спілкування дітей з матір`ю можливе, якщо вона буде без супроводу сторонніх осіб.

ОСОБА_1 зазначила ОСОБА_2 про необхідність медіації.

Представник Служби у справах дітей ОСОБА_7 зазначила, що діти висловили свою думку, батьки можуть спілкуватися окремо, поза виконавчими діями, мати може окремо спілкуватися із людиною, яка супроводжує дитину закордон.

Старший державний виконавець Броварського ВДВС Цахло О.А. оголосила про завершення виконавчих дій.

ФОП « ОСОБА_10 », як залучений психолог у виконавчому проваджені, 05 липня 2025 року та 17 липня 2025 року надала рекомендації щодо проведення виконавчих дій (т. 1 а. с. 20 - 44, 145 -174).

На підставі адвокатського запиту адвоката Напрієнко М.В. від 28 липня 2025 року фахівець у галузі психології ОСОБА_17 , надав висновок, з урахуванням виправлення описки, від 04 серпня 2025 року № 04.08.25-ШОБ, у якому зазначив про численні зауваження стосовно упередженості, необ`єктивності та конфлікту інтересів до висновків ФОП « ОСОБА_10 » від 05 липня 2025 року.

За заявою батька ОСОБА_2 - діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримували послуги психолога 25 липня 2025 року, що підтверджується висновками № 8, 9 наданих психологом Центром соціальних служб Броварської міської ради Броварського району Київської області (т. 2 а. с. 123, 124).

Як вбачається із Висновку про зміну місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та визначення місця проживання дитини разом із батьком ОСОБА_2 , який затверджений рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області від 16 серпня 2022 року № 403 під час бесіди спеціаліста із ОСОБА_4 , всі ситуації про які розповідає або описує дитина пов`язані з мамою, і які відомі йому з розповідей батька чи баби, формують його негативне ставлення до образу матері (т. 3 а. с. 207 - 218).

З огляду на Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, кримінальне провадження № 0001824, дата реєстрації провадження 24 липня 2024 року, дата надходження заяви - 23 липня 2024 року, заявник: повідомлення підприємств, установ, організацій та посадових осіб, правова кваліфікація: ст. 128 КК України, короткий виклад обставин справи: 23 липня 2024 року о 19 год. 02 хв. до чергової частини Броварського районного управління поліції надійшло повідомлення про те, що за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із власної необережності отримала тілесні (єо 24248).

У відповідь на звернення ОСОБА_1 від 26 серпня 2024 року № б/н Комунальне некомерційне підприємство «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» (далі - КНП «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня») листом від 01 серпня 2024 року № 322 повідомило, що ОСОБА_3 самостійно, у супроводі батька ОСОБА_2 , о 17 год. 50 хв. 23 липня 2024 року звернулась у відділення екстреної невідкладної спеціалізованої допомоги відділення лікарні зі скаргами на головний біль, відкриту рану голови та загальну слабкість. Зі слів пацієнтки вона травмувалась о 13 год. 00 хв. 23 липня 2024 року вдома, вистріливши з травматичної зброї гумовою кулею собі в голову. Встановлений діагноз (основний) - вогнищевий забій головного мозку. Госпіталізована у відділення нейросудинної ендоваскулярної хірургії. Про випадок травмування персоналом відділення екстреної невідкладної спеціалізованої допомоги повідомлено поліцію по спец. лінії 102. За результатом лікування пацієнтка 29 липня 2024 року виписана з одужанням.

У відповідь на запит ОСОБА_1 КНП «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» листом від 12 серпня 2024 року № 332 повідомила, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходила лікування з 23 липня 2024 року до 29 липня 2024 року з діагнозом: вогнепальне дотичне поранення голови.

Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» (далі - КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня») у відповідь на запит ОСОБА_1 повідомило, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була госпіталізована у відділення щелепно-лицевої хірургії КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня» 13 серпня 2024 року. Під час перебування на стаціонарному лікуванні ОСОБА_3 було проведено оперативне втручання з метою видалення інородного тіла, а саме кулі, що в подальшому була передана до правоохоронних органів, як речовий доказ в кримінальному провадженні для проведення судово-балістичної експертизи.

Як вбачається із відповіді Київської обласної прокуратури від 21 серпня 2024 року № 24-1393вих.-24 на запит ОСОБА_1 у провадженні слідчого відділу Броварського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області перебувало кримінальне провадження № 0001824 від 21 липня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 128 КК України. За результатами проведення наради, органом досудового розслідування у кримінальному провадженні змінено правову кваліфікацію кримінального правопорушення на ч. 3 ст. 120 КК України, слідчому надані вказівки на виконання яких призначено ряд судових експертиз. Досудове розслідування триває. Хід досудового розслідування взято на контроль Київської обласної прокуратури.

У відповідь на депутатське звернення Народного депутата України Дар`ї Володіної за зверненням ОСОБА_1 від 06 серпня 2024 року № 64д9/15-2024/172518, Національна поліція України листом від 14 серпня 2024 року № 111520/01-2024 повідомила, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001824 триває. Виконуються вказівки слідчого управління та прокурора Броварської окружної прокуратури, проводяться необхідні слідчі (розшукові) дії, спрямовані на всебічне, повне та неупереджене дослідження обставин учинення кримінального правопорушення та прийняття обґрунтованого рішення в кримінальному провадженні відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства України. Хід досудового розслідування взято на контроль Головного управління Національної поліції в Київській області.

У відповідь на письмове повідомлення ОСОБА_1 щодо безпосередньої загрози життю та здоров`ю ОСОБА_3 та вимога про прийняття невідкладного рішення щодо негайного відібрання дитини у батька ОСОБА_2 , який неналежно виконує батьківські обов`язки, що призвело до доведення до замаху на самогубство дитини, від 26 липня 2024 року № 1.12.4-36-Ш-6211, Служба у справах дітей Броварської міської ради Броварського району Київської області повідомила, що у Службі відсутні підтверджуючі документи, які можуть свідчити про те, що малолітня ОСОБА_3 постраждала від психологічного насильства з боку її батька ОСОБА_2 або, що він неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до доньки, а також, що наразі відсутні законні підстави щодо негайного відібрання дитини у батька.

У відповідь на письмове повідомлення ОСОБА_1 щодо безпосередньої загрози життю та здоров`ю ОСОБА_3 та вимога про прийняття невідкладного рішення щодо негайного відібрання дитини у батька ОСОБА_2 , який неналежно виконує батьківські обов`язки, що призвело до доведення до замаху на самогубство дитини, від 29 липня 2024 року № 1.12.4-36-Ш-6217, Служба у справах дітей Броварської міської ради Броварського району Київської області повідомила, що у Службі відсутні підтверджуючі документи, які можуть свідчити про те, що малолітня ОСОБА_4 постраждав від психологічного насильства з боку її батька ОСОБА_2 або, що він неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до сина, а також, що наразі відсутні законні підстави щодо негайного відібрання дитини у батька. Тривалий багаторічний конфлікт між матір`ю та батьком унеможливлює забезпечення повноцінного розвитку дитини, сприяє розвитку психологічних проблем у дитини.

Центр соціальних служб Броварської міської ради Броварського району Київської області у відповідь на звернення ОСОБА_1 від 29 липня 2024 року, а також на виконання, зокрема, Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» повідомив, що 09 серпня 2024 року фахівцями Центру було організовано зустріч з ОСОБА_2 , який повідомив, що Ваші спільні малолітні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувають вдома. Фізичний та психоемоційний стан дітей задовільний. Зі слів батька, він провів з дітьми відповідні профілактично-роз`яснювальні бесіди з метою недопущення у майбутньому подібних випадків.

Мотиви, з яких Суд дійшов висновків і закон, яким керувався Суд

Предметом розгляду скарги стягувачки є протиправна бездіяльність державних виконавців у виконавчому провадженні щодо примусового виконання рішення суду у частині спілкування матері з дітьми у встановлений судом графік побачень; протиправні дії старшого державного виконавця Цахло О.А. під час здійснення виконавчих дій 21 червня 2025 року; систематичне невжиття заходів примусового виконання, передбачених статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», до боржника ОСОБА_2 ; відновлення прав стягувачки шляхом зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) спільно з Броварським ВДВС невідкладно розробити та затвердити комплексну стратегію примусового виконання рішення суду у справі № 361/6226/17.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили (рішення Європейського суду з прав людини Горнсбі проти Греції від 19 березня 1997 року, Іммобільяре Саффі проти Італії від 28 липня 1999 року).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.

Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Статтею 3 цього Закону встановлено, що примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, зокрема на підставі виконавчих листів, виданих судом.

Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Тобто гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних чи приватних виконавців.

Згідно з ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином при розгляді скарги на дії/бездіяльність державних (або приватних) виконавців суд перевіряє лише, чи діяв державний (або приватний) виконавець в межах своїх повноважень, чи відповідали його рішення та дії вимогам чинного законодавства.

З огляду на ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачений порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною , відповідно до якого рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному ч. 1 ст. 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених ч. 10 ст. 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно з п. 6 розділу розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 8 розділу І зазначеної Інструкції Акт - документ, що підтверджує певні встановлені факти або події.

Текст акта складається з реквізитів виконавчого документа із зазначенням суті проведених дій; за зведеним виконавчим провадженням - повного найменування (прізвища, імені та по батькові) боржника та дати об`єднання виконавчих проваджень у зведене, а також вступної і констатуючої частин.

У вступній частині зазначаються назва акта, дата і місце його складання, посада, прізвище, ім`я, по батькові виконавця, підстава для складання акта, особи, які були присутні під час його складання, із зазначенням їхнього статусу у виконавчому провадженні, місця проживання (місцезнаходження), посад, інших наявних даних, зазначається кількість аркушів, на яких складено акт.

У констатуючій частині викладаються мета і завдання складання акта, суть і характер проведених виконавчих дій, встановлені факти, події, а також у разі потреби висновки і пропозиції.

У кінці акта (перед підписами) зазначаються відомості про кількість примірників акта та кому вони надаються (надсилаються).

Акт підписується всіма особами, які брали участь у його складанні. У разі відмови від підписання осіб, що були присутні при складанні акта, про це робиться відмітка в акті. Відмітка «від підпису відмовився» проставляється напроти прізвища особи, яка відмовилася від підпису, та засвідчується підписами інших осіб, які були присутніми під час складання акта. До акта можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами.

З огляду на п. 6 розділу ІХ зазначеної Інструкції при виконанні рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною державний виконавець за потреби залучає органи опіки та піклування.

Відповідно до п. 7 розділу ІХ зазначеної Інструкції за наявності обставин, що перешкоджають проведенню побачення стягувача з дитиною, державний виконавець відкладає проведення виконавчих дій в порядку, визначеному статтею 32 Закону. У разі якщо боржник не виконує рішення у зв`язку з відмовою дитини контактувати зі стягувачем, державний виконавець в установленому порядку залучає представників органів опіки та піклування, експерта або спеціаліста (психолога) для виявлення та/або підтвердження причин такої відмови.

Пунктом 8 розділу ІХ зазначеної Інструкції передбачено, що державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначені рішенням або державним виконавцем.

З огляду на п. 9 розділу ІХ зазначеної Інструкції у разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені ч.3 ст. 64-1 Закону. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені ч. 4 ст. 64-1 Закону. При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному ч. 4 ст. статті 64-1 Закону.

Відповідно до п. 10 розділу ІХ зазначеної Інструкції у разі виконання боржником рішення виконавець складає акт, що підписується сторонами виконавчого провадження, та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 ч. 1 ст. 39 Закону.

Статтею 51 Конституції України, ч. 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

З огляду на ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України).

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на вільне висловлювання особистої думки, формування власних поглядів, розвиток власної суспільної активності, отримання інформації, що відповідає її віку.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що дитина є суб`єктом права і незважаючи на вікову категорію, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і гарантує, що інтереси дітей захищені. Належна увага повинна приділятися поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю (постанови від 14 лютого 2022 року у справі № 761/25544/19, від 29 червня 2022 року у справі № 401/2442/19 та інші).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Прецедентна практика ЄСПЛ вимагає врахування поглядів дітей, ці погляди не обов`язково є незмінними, а заперечення дітей, які мають бути належним чином враховані, не обов`язково є достатніми для подолання інтересів батьків, особливо в тому, щоб мати постійний контакт з дитиною. Зокрема, право дитини висловлювати свої власні погляди не повинно тлумачитися як надання безумовного права вето дітям без будь-яких інших факторів, що розглядаються, а також проведення експертизи для визначення їх найкращих інтересів. Такі інтереси зазвичай передбачають, що зв`язки дитини з сім`єю повинні зберігатися, за винятком випадків, коли це може шкодити його здоров`ю та розвитку (рішення у справі «А.В. проти Словенії» від 09 квітня 2019 року).

У рішенні від 07 жовтня 2021 року у справі «Вихованок проти України» ЄСПЛ зазначив, що під час здійснення виконавчого провадження втручання державних виконавців по суті зводилося лише до повідомлення про неуспішні спроби провести побачення та відмову дитини бачитися із заявником. Після скарг заявника національні суди розкритикували спосіб здійснення виконавчого провадження державними виконавцями. Суд вважав, що такий обмежений підхід державних виконавців був недостатнім. Ніщо не свідчить про те, що під час виконавчого провадження органи державної влади коли-небудь розглядали механізми добровільного виконання рішення, наприклад, шляхом розробки комплексної стратегії виконання, у тому числі цільової підтримки дитини, яка, вочевидь, проявляла ознаки відчуження одного з батьків.

Залишається незрозумілим, наскільки до процесу могли бути залучені органи опіки та піклування, та чи могли бути використані які-небудь засоби врегулювання сімейних конфліктів. Суд повторив, що право дитини висловлювати власні погляди не слід тлумачити як таке, що фактично надає дітям беззастережне право вето без розгляду будь-яких інших факторів і здійснення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів; крім того, такі інтереси, як правило, передбачають підтримку зв`язків дитини із сім`єю за винятком випадків, коли подібне може зашкодити її здоров`ю та розвитку.

Хоча перевага завжди надається добровільному виконанню, незмінна позиція, якої часто дотримуються батьки у таких справах, може ускладнити таке добровільне виконання та зумовити в певних випадках необхідність застосування пропорційних примусових заходів (рішення у справі «Вишняков проти України» пункт 43, з подальшими посиланнями).

Невжиття належних заходів для виконання судових рішень стосовно дітей, є наслідком недостатньо розвинутих законодавчих та адміністративних механізмів, які б могли прискорити добровільне дотримання домовленостей із залученням фахівців органів опіки та піклування. Крім того, наявні механізми не передбачали відповідні і конкретні заходи для забезпечення примусового виконання рішення, яким було встановлено домовленості про побачення, відповідно до принципу пропорційності (див. рішення у справі «Вишняков проти України» від 24 липня 2018 року, заява № 25612/12 пункт 46; у справі «Швець проти України», заява № 22208/17, пункт 38, від 23 липня 2019 року, у справі «Бондар проти Україна», заява № 7097/18, пункт 36, від 17 грудня 2019 року, та рішення у справі «Ген та інші проти України» від 10 червня 2021 року, заяви № 41596/19 та № 42767/19, пункт 68).

Відповідно до Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228 Міністерство Юстиції є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб). Основними завданнями Міністерства юстиції України є: забезпечення формування та реалізація державної правової політики; забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері організації примусового виконання рішень; забезпечення своєчасного, повного і неупередженого виконання рішень у порядку, встановленому законодавством.

Як вбачається із пунктів 4.12 та 4.13 Положення про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України, затверджене наказом Міністерства юстиції України 23 червня 2011 року № 1707/5, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 23 червня 2011 року за № 759/19497 міжрегіональне управління відповідно до покладених на нього завдань: організовує через структурний підрозділ, що забезпечує реалізацію повноважень у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) відповідно до законів України; контролює через структурний підрозділ, що забезпечує реалізацію повноважень у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), здійснення примусового виконання рішень у випадках, передбачених законом, відповідним відділом примусового виконання рішень та відділами державної виконавчої служби міжрегіонального управління.

Як вбачається із посадової інструкції державного виконавця Броварського ВДВС Цахло О.А. одним із основних її обов`язків є здійснення заходів, необхідних для своєчасного та в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку встановленому виконавчим документом та Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, п. 5 зазначеної посадової інструкції передбачено, що державний виконавець Броварського ВДВС Цахло О.А. здійснює зовнішню службову комунікацію з Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ), Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ); органами прокуратури; судами; іншими органами, організаціями, підприємствами та установами (т. 1 а. с. 86 -88).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави вимог, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд відхиляє доводи стягувачки та її представників про те, що документи подані ОСОБА_2 через систему «Електронний суд», як неналежним суб`єктом, оскільки підписані кваліфікованим електронним підписом, як посадової особи Господарського суду м. Києва, враховуючи, що системою «Електронний суд» за кваліфікованим електронним підписом проводиться лише ідентифікація учасника справи, який подає документи до суду, за реєстраційним номером облікової картки платника податків фізичної особи.

Відповідно до п. 17 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право застосовувати під час примусового виконання рішень фото- і кінозйомку, відеозапис.

Відеозапис виконавчих дій наразі не має затвердженого порядку.

З огляду на вимоги ст. 77 -78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Технічні можливості завантаження, зокрема і відеофайлів через «Електронний суд» є обмеженими.

Враховуючи викладене, суд відхиляє доводи стягувачки та її представників про те, що відеозапис виконавчих дій 21 червня 2025 року є не належним доказом.

Суд зауважує, що при розгляді даної скарги, не приймаються до уваги висновки надані ФОП « ОСОБА_10 », як залученого психолога у виконавчому проваджені 05 липня 2025 року та 17 липня 2025 року, враховуючи, що на час розгляду цієї скарги, на розгляді у суді у інших судових провадженнях розглядаються скарги стягувачки щодо участі ФОП « ОСОБА_10 » у виконавчому проваджені.

При розгляді скарги суд не встановив, що старший державний виконавець Цахло О.А. під час здійснення виконавчих дій 21 червня 2025 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 проявляла упереджене ставлення до стягувачки, здійснювала на неї психологічний тиск, вживала недопустимі висловлювання, створювала конфліктну атмосферу та перешкоджала у реалізації процесуальних прав стягувачки, а також порушень вимог Інструкції з організації примусового виконання рішень, під час складання акту за результатами проведених виконавчих дій.

Посилання стягувачки у скарзі на те, що державний виконавець Цахло О.А. саме умисно не відображає поведінку боржника, емоційний стан дітей під час судового розгляду не підтвердились. Підстави для скасування акту за результатами проведених виконавчих дій 21 червня 2025 року відсутні.

Враховуючи, що боржник - батько дітей ОСОБА_2 забезпечує явку дітей під час здійснення виконавчих дій, зокрема, і 21 червня 2025 року, однак діти відмовляються йти до матері, суд дійшов висновку про те, що підстави для застосування до нього заходів примусового виконання рішення, які передбачені ч. 3, 4 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» відсутні.

Національним законодавством передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, як верховенство права; обов`язковість виконання рішень та справедливість.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зазначив, що невиконання судового рішення не може бути виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання.

Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін…» (рішення ЄСПЛ у справі «Горнсбі проти Греції).

19 листопада 2010 року Консультативною радою європейських суддів прийнято Висновок № 13 (2010), який зокрема встановлює, що у державі, яка керується верховенством права, державні органи передусім зобов`язані поважати судові рішення і виконувати їх швидко ex ofilicio. Сама ідея державного органу, який відмовляється підкоритися рішенню суду, підриває концепцію примату закону (п. 31).

Суд вважає, що дії державного виконавця насамперед повинні бути направлені не на формальне дотримання вимог закону, а на здійснення всіх можливих заходів для належного виконання судового рішення, з урахуванням висновків Верховного Суду та практики ЄСПЛ, яка у даному випадку, констатує порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, саме через те, пасивну поведінку державних виконавців та наголошує на застосуванні, як механізмів добровільного виконання, так і розробленні комплексної стратегії виконання судового рішення.

На думку суду, ігнорування рішень ЄСПЛ, які констатують порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, внаслідок пасивної поведінки державних виконавців, у подібних випадках, навіть без внесення змін до відповідних актів національного законодавства, є неприпустимим та суперечить принципу верховенства права.

Суд погоджується із доводами скарги ОСОБА_1 та доводами її представників про те, що бездіяльність органів державної виконавчої служби прямо суперечить не лише національному законодавству, а й практиці Верховного Суду та ЄСПЛ, яка є джерелом права в Україні. Стягувачка (мати дітей) не вимагає від державного виконавця розробити зміни до законодавства, вона лише наголошує на здійсненню ним усіх можливих дієвих заходів для виконання судового рішення.

Враховуючи викладене, суд не приймає до уваги аргументи старшого державного виконавця Броварського ВДВС Цахло О.А. проте, що на даний час, до статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» не внесено зміни, зокрема щодо дій виконавця у разі небажання дитини спілкуватись із стягувачем, також про те, що спеціальний Закон та підзаконні нормативні акти не містять визначення комплексної стратегії виконання рішення, не передбачають дискрецію виконавця на інші, ніж встановлені статтями 10, 64-1 Закону, дії під час примусового виконання рішень про побачення з дитиною.

Суд встановивши, що між матір`ю та батьком наявний тривалий багаторічний конфлікт щодо місця проживання дітей, на даний час, ймовірно специфіка взаємовідносин батьків здійснили істотний вплив на психологічний стан дітей, діти тривалий час проживають з батьком, що у даному випадку, не виключає а ні конфлікту лояльності дітей, а ні синдрому відчуження одного з батьків, дійшов висновку про те, що державним виконавцем, враховуючи саме індивідуальність виконання судового рішення у справі № 361/6226/17, не здійснила заходів щодо розробки комплексної стратегії виконання судового рішення, зокрема враховуючи найкращі інтереси дітей.

Суд погоджується із доводами скарги ОСОБА_1 та доводами її представників про те, що право дітей висловлювати власні погляди не слід тлумачити як таке, що фактично надає дітям беззастережне право вето без розгляду будь-яких інших факторів і здійснення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів; крім того, такі інтереси, як правило, передбачають підтримку зв`язків дитини із сім`єю за винятком випадків, коли подібне може зашкодити її здоров`ю та розвитку.

Враховуючи, що суд може покласти обов`язки лише на учасників судового процесу, а Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) не є учасником цієї справи, суд з метою забезпечення прав стягувачки на належне виконання рішення суду, дійшов висновку про те, що державному виконавцю необхідно невідкладно звернутися до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо розроблення та затвердження комплексної стратегії примусового виконання рішення суду у справі № 361/6226/17 та цільової підтримки дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У даному випадку відсутність комплексної стратегії примусового виконання рішення суду у справі № 361/6226/17, на думку суду, буде сприяти поглибленню наявного конфлікту та порушення як прав матері (стягувачки), так і прав самих дітей на безпечне емоційне середовище.

Оскільки боржником не надані докази про те, що розроблення та затвердження комплексної стратегії примусового виконання може зашкодити здоров`ю та розвитку дітей, суд ці аргументи вважає неприйнятними.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про часткове задоволення скарги ОСОБА_1 .

Встановивши, що ОСОБА_1 не подала до суду докази на підтвердження понесення нею витрат на професійну правничу допомогу, суд під час постановлення ухвали позбавлений можливості вирішити питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статями 447 - 451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на неправомірну бездіяльність на дії державного виконавця, учасники справи: ОСОБА_2 , Броварський відділ державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), старший державний виконавець Цахло Оксана Анатоліївна, Служба у справах дітей та сім`ї Броварської міської ради Броварського району Київської області - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність старшого державного виконавця Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Цахло Оксани Анатоліївни у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_2 щодо примусового виконання рішення суду у справі № 361/6226/17 у частині спілкування матері ОСОБА_1 з дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у встановлений судом графік побачень.

Зобов`язати старшого державного виконавця Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Цахло Оксану Анатоліївну невідкладно звернутися до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо розроблення та затвердження комплексної стратегії примусового виконання рішення суду у справі № 361/6226/17 та цільової підтримки дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У решті задоволення скарги - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Н.М. Гізатуліна