Справа № 450/4306/25 Провадження № 2/450/2382/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2025 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Мусієвського В. Є.

при секретарі Расяк С.М.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників судового розгляду в приміщенні суду м. Пустомити цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВС Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

Представник позивача через систему «Електронний Суд» звернувся з позовом, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 1972535, укладеним між ОСОБА_1 та ТзОВ «ФК «Арагон» 03.06.2021 року, у розмірі 22684 грн. 20 коп., яка складається з 18800 грн. заборгованості на дату відступлення права вимоги, 2945 грн. заборгованості за відсотками станом на 21.11.2021 року, а також 769 грн. 41 коп. інфляційного збільшення за період з 21.11.2021 року по 24.02.2022 року, 169 грн. 79 коп. 3 % річних за період з 21.11.2021 року по 24.02.2022 року.

Мотивував позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 звернулась до ТзОВ «ФК «Арагон» і уклала 03.06.2021 року кредитний договір № 1972535, отримавши грошові кошти на споживчі потреби. Вказав, що відповідач отримала грошові кошти, користувалась та розпоряджалась такими, однак свого зобов`язання за договором не виконала в повному обсязі, внаслідок чого утворилась згадана заборгованість. Зазначив, що на підставі договору факторингу № 21/10.2021 від 21.10.2021 року, укладеного між ТзОВ «ФК «Арагон» і ТзОВ «ВВС Факторинг», позивач набув право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1972535 від 03.06.2021 року. Враховуючи наведене, просив позовні вимоги задовольнити, а судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 2422 грн. 40 коп. та 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, стягнути з відповідача.

Ухвалою від 24.09.2025 року відкрито провадження у справі, а розгляд такої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач повідомлялась про судовий розгляд шляхом направлення поштової кореспонденції.

27.10.2025 року представником відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді.

У вказаний строк відповідач не надала суду відзив на позовну заяву, відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України, без поважних причин.

У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів.

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

В силу ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

У відповідності до ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, в тому числі електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Судом встановлено, що 03.06.2021 року ОСОБА_1 уклала з ТзОВ «ФК «Арагон» кредитний договір № 1972535, шляхом підписання такого та додатку № 1 до нього електронним підписом у виді одноразового ідентифікатора UA500760, внаслідок чого отримала грошові кошти в сумі 5000 грн. строком на 30 днів зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 1,90% на день.

Встановлено, що кредитодавець повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договором № 1972535 від 03.06.2021 року, що підтверджується долученим до матеріалів позовної заяви підтвердженням щодо здійснення переказу грошових коштів.

21.10.2021 року між ТзОВ «ФК «Арагон» і ТзОВ «ВВС Факторинг» укладено договір про надання фінансових послуг факторингу № 21/10.2021, відповідно до умов якого первісний кредитор ТзОВ «ФК «Арагон» передає (відступає) новому кредитору ТзОВ «ВВС Факторинг» свої права вимоги за кредитними договорами, останнє з яких сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти.

У пунктах 1.1, 1.2 договору про надання фінансових послуг факторингу № 21/10.2021 від 21.10.2021 року сторони погодили, що клієнт передає фактору, а фактор приймає і зобов`язується оплатити клієнтові усі права вимоги за грошовими зобов`язаннями, які виникли та існують на дату укладення цього договору та визначені в додатку № 1 до даного договору. В силу цього договору фактор займає місце клієнта, як кредитора, в зобов`язаннях, що виникли із договорів, визначених в додатку № 1 до договору, відносно усіх прав клієнта, в тому числі права одержання від боржника сум основного боргу, відсотків, неустойок в повному обсязі.

Згідно реєстру боржників, який є додатком № 1 до договору про надання фінансових послуг факторингу № 21/10.2021 від 21.10.2021 року, ТзОВ «ФК «Арагон» відступило на користь ТзОВ «ВВС Факторинг» право вимоги до відповідача за кредитним договором № 1972535 від 03.06.2021 року в сумі 18800 грн., яка складається з 5000 грн. заборгованості за тілом кредиту, 2850 грн. заборгованості за відсотками, 10950 грн. заборгованості за підвищеними відсотками.

У відповідності до розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором № 1972535 від 03.06.2021 року, складеного представником ТзОВ «ВВС Факторинг», позивачем дораховано ОСОБА_1 за період з 22.10.2021 року до 21.11.2021 року заборгованість за відсотками в сумі 2945 грн.

Таким чином, звертаючись до суду із позовними вимогами, представник позивача покликається на те, що у Габіт І.Я. наявна заборгованість у загальному розмірі 21745 грн., яка складається з 18800 грн. заборгованості на дату відступлення права вимоги, 2945 грн. заборгованості за відсотками станом на 21.11.2021 року.

Водночас, суд не може в повній мірі погодитись із наведеною позивачем сумою заборгованості відповідача за кредитним договором № 1972535 від 03.06.2021 року в повному обсязі з огляду на наступне.

У відповідності до пунктів 3.1, 3.2 кредитного договору № 1972535 від 03.06.2021 року, кредит надається строком на 30 днів, до 03.07.2021 року включно, від дати отримання позичальником кредиту, але не більше 30-ти днів. Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у строк, визначений п. 3.1 цього договору.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому законодавство визначає різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), постановах Верховного Суду від 10 серпня 2022 року у справі № 754/16771/17 (провадження № 61-12636св21), від 01 вересня 2022 року у справі № 225/3427/15-ц (провадження № 61-18053св21) зазначено: «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Оскільки строк кредитування за вказаним вище кредитним договором завершився 03.07.2021 року, у кредитодавця було відсутнє право нараховувати відсотки за користування кредитом, а тому вимоги позивача про стягнення таких відсотків, нарахованих після 03.07.2021 року, є необґрунтованими, з огляду на що такі не підлягають задоволенню. Після цих дат права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на викладене вище, у ОСОБА_1 станом на 03.07.2021 року була наявна заборгованість перед ТзОВ «ФК «Арагон» у розмірі 7850 грн., яка складається з 5000 грн. заборгованості за тілом кредиту та 2850 грн. заборгованості за відсотками.

Вказаний розмір заборгованості за кредитним договором № 1972535 від 03.06.2021 року підлягатиме стягненню з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ВВС Факторинг».

Крім цього, подальше нарахування ТзОВ «ВВС Факторинг» процентів за користування кредитом за кредитним договором № 1972535 від 03.06.2021 року є безпідставним, оскільки до матеріалів позову не надано доказів на підтвердження права даної юридичної особи на здійснення даної діяльності, а також те, що строк дії договору завершився 03.07.2021 року.

Частинами 1, 3 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Зі змісту ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи, зобов`язання не виконані з вини відповідача.

За ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до частини першої та другої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України установлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

З долучених позивачем розрахунків інфляційних втрат та 3 % річних вбачається, що за період з 21.11.2021 року по 24.02.2022 року відповідачу нараховано 769 грн. 41 коп. інфляційного збільшення та 169 грн. 79 коп. 3 % річних.

Водночас, враховуючи те, що заборгованість відповідача розрахована позивачем невірно, слід здійснити перерахунок індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми, які за період з 21.11.2021 року по 24.02.2022 року (в межах позовних вимог) від суми заборгованості 7850 грн., шляхом математичних розрахунків, становитимуть 277 грн. 76 коп. інфляційних втрат та 61 грн. 94 коп. 3 % річних, які підлягатимуть стягненню з відповідача на користь позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що аргументи, якими представник позивача мотивував позовні вимоги, частково знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а тому такі слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 1972535 від 03.06.2021 року у розмірі 8189 грн. 70 коп., яка складається з 5000 грн. заборгованості за тілом кредиту, 2850 грн. заборгованості за відсотками, а також 277 грн. 76 коп. інфляційних втрат та 61 грн. 94 коп. 3 % річних, які нараховані з 21.11.2021 року по 24.02.2022 року (в межах позовних вимог).

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід зазначити наступне.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Крім того, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року по справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

З долучених до позовної заяви договору № 28/05/25 про надання правничої допомоги від 28.05.2025 року, додаткової угоди № 3 від 15.09.2025 року, акту № 68 прийому-передачі наданих послуг від 15.09.2025 року, платіжної інструкції в національній валюті № 3302 від 19.09.2025 року, вбачається, що розмір понесених позивачем витрат, у зв`язку із розглядом цивільної справи за позовом ТзОВ «ВВС-Факторинг» до ОСОБА_1 , становить 5000 грн. та складається з послуг, а саме: надання усної консультації; узгодження правової позиції; складання позовної заяви.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).

Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited проти України").

Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п. п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20).

Так, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки можна також зустріти в ряді постанов Верховного Суду, зокрема, у справах № 922/3436/20, № 910/7586/19, № 910/16803/19.

Верховний Суд у своїй постанові від 28 червня 2023 року по справі № 369/576/22 зазначив, що суд може з власної ініціативи зменшити розмір витрат на правничу допомогу, застосувавши критерії, визначені у ч.ч. 3, 4, 5, 9 ст. 141 ЦПК України. При цьому це не є тотожним застосовуванню судом критеріїв, визначених у ч. 4 ст. 137 ЦПК України, де обов`язковою умовою є наявність клопотання іншої сторони про зменшення розміру таких витрат.

Дослідивши надані представником позивача докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що деякі види робіт мають не обґрунтовано завищену вартість.

Як вбачається із згаданих вище документів наданих адвокатом, предметом наданої професійної правничої допомоги є надання усної консультації, узгодження правової позиції, складання позовної заяви.

Спірні правовідносини між сторонами у справі виникли щодо стягнення заборгованості в загальному розмірі 22684 грн. 20 коп., які підлягатимуть частковому задоволенню в сумі 8189 грн. 70 коп.

Суд констатує, що даний спір для кваліфікованого юриста є спором незначної складності, відноситься до категорії малозначних справ, судова практика щодо яких є сталою і передбачуваною. Великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають, а відтак заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. є завищеними порівняно з вартістю послуг з правничої допомоги в таких категоріях спору, оскільки матеріали справи не потребували і не містять великої кількості документів для підготовки позовної заяви, а враховуючи усталену практику дана справа є не складною. При цьому, адвокатом зовсім не мотивована необхідність витрачання значного часу на надання усної консультації, узгодження правової позиції, складання позовної заяви.

Отже, керуючись принципами справедливості, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру, тобто відповідністю понесених витрат, складності, обсягу та характеру наданої адвокатом допомоги, а також співмірності цих витрат із ціною, конкретних обставин справи, суд вважає, що визначений сторонами до відшкодування гонорар, є завищеним та не являється співмірним, обґрунтованим і пропорційним об`єму здійсненої роботи та наданої послуги, складності справи, а також є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг у аналогічних справах, обсяг наданих адвокатом послуг не відповідає критерію реальності, а відтак суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу до 2000 грн., оскільки такий розмір витрат є необхідним і неминучим для позивача ТзОВ «ВВС-Факторинг», яке було змушеним до залучення професійної правничої допомоги адвоката.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 247, 259, 263-265, 279 ЦПК України, ст.ст. 3, 13, 16, 509, 512-514, 517, 526, 527, 530, 599, 610-612, 614, 625, 639, 1048-1050, 1054, 1056-1, 1077 ЦК України, ст.ст. 3, 12 ЗУ «Про електронну комерцію», суд,-

у х в а л и в:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВС Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВС Факторинг» заборгованість за кредитним договором № 1972535 від 03.06.2021 року у розмірі 8189 грн. 70 коп., яка складається з 5000 грн. заборгованості за тілом кредиту, 2850 грн. заборгованості за відсотками, а також 277 грн. 76 коп. інфляційних втрат та 61 грн. 94 коп. 3 % річних, які нараховані за період з 21.11.2021 року по 24.02.2022 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВС Факторинг» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВС Факторинг» судовий збір у розмірі 2422 грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВС Факторинг» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Мусієвський В.Є.