ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 296/5175/23

провадження № 61-14141св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну та касаційну скарги, - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник Чертков Віктор Олегович , на постанову Житомирського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Талько О. Б., Шевчук А. М., та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Борисюка Р. М., Павицької Т. М., Трояновської Г. С., і касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник Чертков Віктор Олегович , на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 26 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Борисюка Р. М., Павицької Т. М., Трояновської Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовну заяву мотивувала тим, що 06 березня 2020 року ОСОБА_6 , який діяв від її імені на підставі довіреності, та ОСОБА_2 уклали договір позики. Відповідно до пункту 1 цього договору вона, як позикодавець, передала позичальнику у власність гроші кошти в сумі 625 000,00 грн, що на момент укладення цього договору становило еквівалент 25 000,00 дол. США, на умовах, викладених в цьому договорі, а позичальник прийняв ці гроші та зобов`язався повернути їх у розмірі, що не може бути меншим суми, еквівалентної 25 000,00 дол. США, у встановлений термін та на умовах, передбачених цим договором. Пунктом 3 цього договору позики передбачено, що грошові кошти передані позичальнику терміном до 06 березня 2022 року.

Вказала про те, що для забезпечення її вимог, як позикодавця за договором позики, між нею та відповідачем було укладено договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 06 березня 2020 року, який посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В. Я., зареєстровано в реєстрі за № 2690.

Зазначала, що відповідач зобов`язань за договором позики не виконав, позичені грошові кошти їй не повернув.

Переконувала, що оскільки розмір боргу відповідача (тіло позики, пеня, три проценти річних) є значним і не зможе бути погашеним виключно за рахунок предмета іпотеки, ефективним способом захисту її прав та інтересів буде звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за рішенням суду, а також стягнення коштів у частині, що не буде погашена за рахунок предмета іпотеки.

У зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 просила суд:

- стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти в сумі, що є еквівалентом 117 408,22 дол. США, з яких: 25 000 дол. США - тіло позики, 91 500,00 дол. США - пеня, 908,22 дол. США - три проценти річних, на дату ухвалення рішення згідно з умовами договору позики від 06 березня 2020 року;

- в рахунок стягнення боргу звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат та службових приміщень, загальною площею - 49,23 кв. м, житловою площею - 26,8 кв. м, яка на праві власності належить ОСОБА_2 , шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах виконавчого провадження, визначивши у своєму рішенні початкову ціну продажу відповідно до умов договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 06 березня 2020 року.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 31 січня 2024 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 06 березня 2020 року на загальну суму 50 908,22 дол. США, з яких: 25 000,00 дол. США - тіло позики; 25 000,00 дол. США - пеня, 908,22 дол. США - три проценти річних від суми боргу (що на день винесення рішення у справі еквівалентно 1 923 368,55 грн). У рахунок стягнення боргу звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат та службових приміщень, загальною площею 49,23 кв. м, житловою площею 26,8 кв. м, яка на праві власності належить ОСОБА_2 , шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах виконавчого провадження, за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, але не менше 90 відсотків вартості предмета іпотеки, визначеної на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій згідно із Законом України «Про виконавче провадження». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Зупинено виконання рішення суду у частині звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідач не виконав зобов`язання за договором позики від 06 березня 2020 року, то з нього на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість за таким договором, три проценти річних від суми боргу та пеня.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки нарахована позивачкою сума пені значно перевищує суму основної заборгованості, то її розмір підлягає зменшенню до 25 000,00 дол. США.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки наявними у матеріалах справи належними, допустимими та достовірними доказами, неспростованими відповідачем, підтверджується факт неналежного виконання боржником основного зобов`язання, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, є і вимога позивачки, як іпотекодержателя, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Водночас суд першої інстанції дійшов висновку, що з огляду на те, що на момент ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки воєнний стан в Україні триває, тому відповідно до пункту 5-2 Прикінцевих положень Закону України «Про іпотеку» виконання рішення суду слід зупинити на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині зупинення виконання рішення щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, 14 лютого 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв представник Кузьмін Д. Л. , подала до Житомирського апеляційного суду апеляційну скаргу.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв представник Кузьмін Д. Л. , задоволено. Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року в частині зупинення виконання рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його скасування або припинення - скасовано.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині зупинення його виконання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його скасування або припинення, апеляційний суд виходив із того, що оскільки спірні правовідносини виникли не із споживчого кредиту, укладеного між фінансовою установою та фізичною особою - позичальником і іпотекодавцем, а між фізичними особами та випливають із договору позики, то пункт 5-2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» не поширюється на спірні правовідносини.

21 жовтня 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник Чертков В. О. , подав до Житомирського апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року, в якій виклав клопотання про поновлення йому строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року наведені ОСОБА_2 підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року визнано неповажними; апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник Чертков В. О. , на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року залишено без руху, та надано заявнику строк - десять днів з дня вручення копії ухвали для подання до Житомирського апеляційного суду заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням інших причин та доказів його пропуску.

Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 знав про розгляд справи в суді першої інстанції, йому було відомо про перегляд оскаржуваного рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , тому він мав цікавитися провадженням у цій справі, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та дотримуватися строку на апеляційне оскарження, тож підстави вважати, що строк на апеляційне оскарження пропущено ним з поважних причин, відсутні.

09 листопада 2024 року ОСОБА_3 , як особа яка не брала участі у справі, але вважала, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, через свого представника Черткова В. О. подала до Житомирського апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року, в якій виклала клопотання про поновлення їй строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року клопотання ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник Чертков В. О. , задоволено. Поновлено ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року.

Постановляючи вказану ухвалу, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 не брала участі у розгляді справи у суді першої інстанції, копії оскаржуваного судового рішення не отримувала, в апеляційній скарзі ставить питання про поновлення їй строку на апеляційне оскарження; зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси заявниці ОСОБА_3 як особи, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції, можна лише в межах відкритого апеляційного провадження, тому пропущений ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції підлягає поновленню.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник Чертков В. О. , на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року відмовлено.

Постановляючи вказану ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд виходив із того, що заявник протягом встановленого строку не усунув недоліків апеляційної скарги та не навів інших поважних причин пропущення строку на апеляційне оскарження, з наданням підтверджуючих доказів.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діяв адвокат Чертков В. О., на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року відкрито.

Постановляючи вказану ухвалу, апеляційний суд виходив із того, що апеляційна скарга ОСОБА_3 відповідає вимогам статті 356 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України); підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження та для повернення апеляційної скарги відсутні.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 26 грудня 2024 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діяв представник Чертков В. О. , на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Постановляючи вказану ухвалу про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , як особи, яка не брала участі у справі, апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскаржуваним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиція інших учасників справи

23 жовтня 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник Чертков В. О., через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, з урахуванням уточнень, просив скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування апеляційним судом правових висновків, висловлених у постановах Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 202/939/18, від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19, від 22 червня 2022 року у справі № 296/7213/15, від 13 липня 2022 року у справі № 361/1353/18, від 29 червня 2022 року у справі № 201/9754/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд:

- допустив неправильне тлумачення пункту 5-2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» та безпідставно скасував рішення суду першої інстанції у цій справі в частині зупинення його виконання на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування;

- дійшов помилкового висновку про те, що пункт 5-2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» не поширюється на спірні правовідносини; тощо.

Крім того, у касаційній скарзі ОСОБА_2 виклав клопотання про поновлення йому строку на касаційне оскарження постанови Житомирського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року; клопотання про зупинення виконання рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні за його участі.

23 грудня 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник Чертков В. О., через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та направити справу для вирішення питання про відкриття провадження до апеляційного суду.

Касаційна скарга, відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України, обґрунтована тим, що апеляційний суд:

- безпідставно відмовив заявнику у відкритті апеляційного провадження на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року та поновленні строку на апеляційне оскарження такого рішення;

- порушив право заявника на доступ до правосуддя;

- не звернув увагу на те, що представник заявник отримав копію рішення суду першої інстанції лише 15 жовтня 2024 року;

- не надав належної оцінки всім доводам і аргументам заявника та його представника;

- не врахував правових висновків, висловлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 454/1883/22 та постановах Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 1013/9925/2012, від 15 лютого 2023 року у справі № 2-488/10, від 16 листопада 2022 року у справі № 752/24301/19, тощо.

Крім того, у касаційній скарзі ОСОБА_2 виклав клопотання про зупинення виконання рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні за його участі.

17 січня 2025 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник Чертков В. О., через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 26 грудня 2024 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та направити справу для вирішення питання про відкриття провадження до апеляційного суду.

Касаційна скарга, відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України, обґрунтована тим, що апеляційний суд:

- безпідставно вважав, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року не порушено її права;

- не надав належної оцінки тому, що квартира АДРЕСА_1 , набута відповідачем ОСОБА_2 у шлюбі із заявницею, а тому є спільним майном подружжя;

- не врахував, що ОСОБА_2 при підписанні договорів позики та іпотеки не отримав згоди заявниці як його дружини, хоча такі правочини виходять за рамки дрібних побутових;

- проігнорував, що іпотекодержатель ОСОБА_1 в особі свого представника діяла недобросовісно, оскільки достеменно знала, що майно належить заявниці та відповідачу на праві спільної сумісної власності;

- не врахував, що у договорі позики сторін не зазначено, що відповідач отримав позику саме в іноземній валюті, а тому борг підлягав сплаті у національній валюті - гривні;

- проігнорував, що судом першої інстанції неправомірно застосовано до вирішення спору сторін у цій справі положення статей 546, 549, 625, 1050 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), які не підлягали застосуванню відповідно до Закону України 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм у період дії воєнного стану»;

- не звернув увагу на те, що суд першої інстанції не дослідив довіреність від 05 березня 2014 року № 4112 на предмет того, чи мав повноваження громадянин держави Ізраїлю ОСОБА_6 на укладення такого роду правочинів від імені ОСОБА_1 ;

- не врахував, що заявниця є користувачем спірної квартири АДРЕСА_1 , як член сім`ї ОСОБА_2 ;

- не звернув увагу на те, що заявлений стороною позивача до стягнення в суді першої інстанції розмір витрат на оплату послуг адвоката є неспівмірним із складністю справи, ціною позову, наданим адвокатом обсягом послуг; не відповідає критерію розумності; їх стягнення у повному обсязі становить надмірний тягар для заявниці та відповідача, тощо.

Крім того, у касаційній скарзі ОСОБА_3 виклала клопотання про розгляд справи у судовому засіданні за її участі.

Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзиви на касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах яких діє представник Чертков В. О. , від інших учасників справи не надходили

Рух справи в суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник Чертков В. О. , на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження в частині оскарження ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник Чертков В. О. , рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року; поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови Житомирського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року; касаційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах якого діє представник Чертков В. О. , на постанову Житомирського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року залишено без руху та надано заявнику строку для усунення її недоліків, а саме уточнення підстав касаційного оскарження та надання доказів доплати судового збору.

Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2024 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Житомирського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року, в інтересах якого діє представник Чертков В. О. , з підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Корольовського районного суду м. Житомира матеріали справи № 296/5175/23; відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник Чертков В. О. , про зупинення виконання рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 01 січня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник Чертков В. О., на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник Чертков В. О. на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року, з підстав, визначених частиною другою статті 389 ЦПК України; відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник Чертков В. О. , про зупинення виконання рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 20 січня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник Чертков В. О. , на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 26 грудня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

27 січня 2025 року матеріали справи № 296/5175/23 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник Чертков В. О. , на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 26 грудня 2024 року з підстав, визначених частиною другою статті 389 ЦПК України; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотань ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах яких діє представник Чертков В. О. , про розгляд справи за їх участю; справу № 296/5175/23 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами.

Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2025 року касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник Чертков В. О. , на постанову Житомирського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки закрито з підстав, визначених пунктом 3 частини першої статті 396 ЦПК України.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 06 березня 2020 року ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_6 , на підставі довіреності, та ОСОБА_2 уклали договір позики.

Відповідно до пункту 1 договору позики, позикодавець передав позичальнику у власність гроші в сумі 625 000,00 грн, що на момент укладення цього договору становить еквівалент 25 000,00 дол. США, на умовах, викладених в цьому договорі, а позичальник приймає ці гроші та зобов`язується повернути суму грошей, що не може бути менше суми, еквівалентної 25 000,00 дол. США, у встановлений термін та на умовах, передбачених цим договором.

У пункті 2 договору позики вказано, що факт передачі та отримання грошових коштів у повному обсязі підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Пунктом 3 договору позики передбачено, що грошові кошти передані терміном до 06 березня 2022 року.

Для забезпечення вимог позикодавця за договором позики, між ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_6 , на підставі довіреності, та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 06 березня 2020 року, який посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В. Я. та зареєстрований у реєстрі за номером 2690.

Відповідно до пункту 1.1 договору іпотеки, цей договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з договору позики від 06 березня 2020 року, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умовами якого іпотекодержатель надав іпотекодавцю позику в сумі 625 000,00 грн, що на момент укладання договору позики становить еквівалент 25 000,00 дол. США, на умовах, викладених в договорі позики, а іпотекодавець зобов`язується повернути суму грошей, що на день повернення не може бути менше суми, еквівалентної 25 000,00 дол. США, вказану в договорі позики до 06 березня 2022 року.

Згідно з договором іпотеки іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем свої зобов`язань за договором позики отримати задоволення своїх вимог за рахунок майна, заставленого на вказаних умовах.

У пункті 1.2 договору іпотеки визначено, що предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 . Документи, що підтверджують право власності іпотекодавця: свідоцтво про право власності на житло від 29 червня 2006 року № НОМЕР_1 , видане відділом приватизації Державного житлового фонду; договір дарування частини квартири від 10 грудня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слівінською О. Б. та зареєстрований за номером 1351.

Відповідно до пункту 1.3 договору іпотеки сторони оцінюють предмет іпотеки у суму 500 000,00 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх правове обґрунтування

Щодо касаційної скарги ОСОБА_2 на постанову Житомирського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно із частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Кредитодавець - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право надавати споживчі кредити (пункт 7 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»).

Споживач - фізична особа, яка уклала або має намір укласти договір про споживчий кредит (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»).

Згідно з абзацом третім статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом положень статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Водночас відповідно до частини 5-2 розділу VI Закону України «Про іпотеку» у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Вказані приписи застосовуються за наявності наступних критеріїв:

- нерухоме майно належить фізичної особі;

- нерухоме майно передано в іпотеку за споживчим кредитом;

- зобов`язання виникло за договорами, які укладені до 17 березня 2022 року, за умови, що після 17 березня 2022 року до них не вносилися зміни в частині продовження строків виконання зобов`язань та/або зменшення розміру процентів, штрафних санкцій.

Норма також має ретроспективний характер. Зупиняється дія статей 37, 38, 40, 41, 47 цього Закону, починаючи із 24 лютого 2022 року на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення.

Крім того, пункт 5-2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» не містить у собі статтю 39 цього Закону про реалізацію предмета іпотеки за рішенням суду. Зупинено лише дію статей 41, 47 у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині зупинення його виконання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його скасування або припинення, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки спірні правовідносини виникли не із споживчого кредиту, укладеного між фінансовою установою та фізичною особою - позичальником і іпотекодавцем, а між фізичними особами та випливають із договору позики, то пункт 5-2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» на спірні правовідносини не поширюється.

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що пункт 5-2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» не поширюється на спірні правовідносини, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником чинних норм цивільного законодавства України та незгоди заявника з оскаржуваним судовим рішенням.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановахВерховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 202/939/18, від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19, від 22 червня 2022 року у справі № 296/7213/15, від 13 липня 2022 року у справі № 361/1353/18, від 29 червня 2022 року у справі № 201/9754/17, є необґрунтованими, оскільки оскаржуване судове рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі апеляційний суд виходив з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Зокрема, у вказаних справах зобов`язання у боржників винили із кредитних договорів, укладених із фінансовими установами, натомість у справі, яка переглядається, зобов`язання зі сплати боргу виникло у заявника з договору позики, укладеного позивачкою як фізичною особою.

Інші наведені у касаційній скарзі ОСОБА_2 доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваної постанови Житомирського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

При цьому, слід зауважити, що особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Згідно з частинами четвертою та п`ятої статті 272 ЦПК України за заявою учасника справи копія повного судового рішення вручається йому під розписку безпосередньо в суді.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Відповідно до положень статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії такої ухвали. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Поважними є такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій. ЦПК України не пов`язує право суду відновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили його пропуск. У кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, наведені на обґрунтування клопотання про його відновлення, та робить мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку (див. постанови Верховного Суду від 19 червня 2020 року в справі № 926/10376/15, від 14 червня 2022 року в справі № 904/3541/15).

При оцінюванні поважності причин пропуску строку звернення до суду та прийнятті рішень про його поновлення ЄСПЛ, як правило, враховує: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінку заявника; 3) поведінку державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (справи ЄСПЛ «Бочан проти України», «Смірнова проти України», «Федіна проти України», «Матіка проти Румунії» та інші).

Відповідно до частини третьої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Відповідно до частини четвертої статті 357 ЦПК України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Аналіз матеріалів справи, яка переглядається, свідчить про те, що ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 16 червня 2023 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Призначено підготовче засідання у вказаній справі № 296/5175/23 на 13 липня 2023 року об 11 год 00 хв у приміщенні суду. В підготовче засідання викликано сторони (т. 1. а. с. 19).

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 03 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження у цій справі. Призначено справу до судового розгляду по суті на 08 листопада 2023 року о 10 год 00 хв у приміщенні суду (т. 1. а. с. 26).

13 липня, 07 листопада, 21 грудня 2023 року, а також 09 січня 2024 року представники ОСОБА_2 , а саме: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , подавали до Корольовського районного суду м. Житомира клопотання про відкладення розгляду справи № 296/5175/23 на іншу дату з різних підстав (т. 1. а. с. 22, 28, 33, 41а).

Розгляд справи № 296/5175/23 Корольовським районним судом м. Житомира неодноразово відкладався (т. 1. а. с. 25, 27, 32, 40, 42).

Зокрема, відповідно до довідки Корольовського районного суду м. Житомира від 09 січня 2024 року, розгляд справи № 296/5175/23 відкладено на 15 січня 2024 року у зв`язку з неявкою сторін у судове засідання (т. 1 а. с. 42).

У судове засідання Корольовського районного суду м. Житомира, яке відбулось 15 січня 2024 року, відповідач ОСОБА_2 та його представник не з`явилися, про причини неявки до суду першої інстанції не повідомили.

У судовому засіданні 15 січня 2024 року була проголошена вступна і резолютивна частини рішення Корольовського районного суду м. Житомира про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики (т. 1 а. с. 45). Дата виготовлення повного тексту цього судового рішення у його змісті зазначена не була.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 31 січня 2024 року виправлено описку в рішенні від 15 січня 2024 року в частині дати його ухвалення (т. 1 а.с. 52).

13 лютого 2024 року Корольовський районний суд м. Житомира направив ОСОБА_2 повний текст рішення від 15 січня 2024 року та копію ухвали про виправлення описки до відома (т. 1 а. с. 54). Однак матеріали справи не містять відомостей про його отримання відповідачем.

14 лютого 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Кузьмін Д. Л., подала до Житомирського апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року (т.1 а. с. 55-60).

Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 02 квітня 2024 року відкрито апеляційне провадження у цій справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Кузьмін Д. Л., на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року та призначено справу до судового розгляду на 17 червня 2024 року о 10 год 30 хв. (т.1 а.с. 80-81).

12 квітня 2024 року Житомирський апеляційний суд направив на адресу ОСОБА_2 копії ухвал суду від 02 квітня 2024 року, копію апеляційної скарги ОСОБА_1 та судову повістку про виклики до суду (т.1 а. с. 82, 87).

Крім того, відповідно до довідок Житомирського апеляційного суду, ухвали суду від 02 квітня 2024 року та копія апеляційної скарги ОСОБА_1 були доставлені до електронного кабінету та на електронну пошту представника відповідача в суді першої інстанції ОСОБА_9. (т.1 а.с. 83).

17 червня 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв представник ОСОБА_9 , подавав до Житомирського апеляційного суду заяву про відкладення розгляду справи (т. 1 а.с. 100).

У судовому засіданні Житомирського апеляційного суду 16 вересня 2024 року брав участь представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 (т.1 а.с.119-122).

23 вересня 2024 року відповідач ОСОБА_2 особисто отримав копію постанови Житомирського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року, про що свідчить його підпис під розпискою, яка наявна у матеріалах справи (т.1 а.с.130).

27 вересня 2024 року ОСОБА_2 подав до Корольовського районного суду м. Житомира клопотання про отримання копії рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року та можливість ознайомитись з матеріалами справи (т.1 а.с. 132).

Представник відповідача ОСОБА_2 - Чертков В. О. отримав копію рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року та ознайомився з матеріалами справи № 296/5175/23, про що свідчать його підписи під відповідними розписками (т.1 а.с.132, 138).

21 жовтня 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах його діяв представник Чертков В. О. , подав апеляційну скаргу на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року, в якій виклав клопотання про поновлення йому строку на апеляційне оскарження. В обґрунтування поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження зазначив, що 27 вересня 2024 року він подав до суду першої інстанції клопотання про отримання копії рішення суду та можливість ознайомитись з матеріалами справи, так як рішення суду він не отримував. 15 жовтня 2024 року його представник Чертков В. О. отримав копію рішення суду від 15 січня 2024 року, а тому посилаючись на положення статті 354 ЦПК України, просив поновити йому строк на апеляційне оскарження (т.1 а.с. 139-144).

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року визнано неповажними підстави для поновлення відповідачу ОСОБА_2 строку на апеляційне оскарження рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах його діяв представник Чертков В. О. на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року залишено без руху, та надано заявнику строк - десять днів з дня вручення копії ухвали для подання до Житомирського апеляційного суду заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням інших причин та доказів його пропуску. Зазначено, що заяву про поновлення строку, із наданням відповідних доказів, на апеляційне оскарження необхідно подати або надіслати на адресу суду у вказаний строк. Роз`яснено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, судом буде відмовлено у відкритті апеляційного провадження (т.1 а.с. 170-171).

Копія вказаної ухвали суду була надіслана Житомирським апеляційним судом відповідачу ОСОБА_2 засобами поштового заявку (т.1 а.с. 172).

Також копія такої ухвали суду була надіслана представнику ОСОБА_2 - Черткову В. О. в електронному вигляді в його електронний кабінет та доставлена 06 листопада 2024 року о 10:13:45, про що свідчить довідка Житомирського апеляційного суду про доставку електронного документа (т.1 а.с.173).

Однак відповідачем ОСОБА_2 та його представником вимоги ухвали Житомирського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року про залишення апеляційної скарги без руху виконані не були, зокрема протягом встановленого строку не усунуто недоліки апеляційної скарги та не наведено інших поважних причин пропущення строку на апеляційне оскарження з наданням підтверджуючих доказів.

Таким чином, керуючись пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України та встановленими у цій справі обставинами, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник Чертков В. О. , на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року.

Посилання у касаційній скарзі на те, що представник заявник отримав копію оскаржуваного рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року лише 15 жовтня 2024 року, у цьому конкретному випадку підлягають відхиленню Верховним Судом з огляду на таке.

Одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є, зокрема, неприпустимість зловживання процесуальними правами (пункт 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункт 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (зокрема пункт 35 рішення у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії від 07 липня 1989 року).

Апеляційний суд у цій справі встановив та матеріали справи свідчать про те, що заявник ОСОБА_2 та його представники знали про розгляд цієї справи в суді першої інстанції, їм було відомо про перегляд оскаржуваного рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його зміст, а тому заявник мав цікавитися провадженням у цій справі, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та дотримуватися строку на апеляційне оскарження судового рішення, з урахуванням реального часу отримання інформації про його зміст.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд порушив право заявника на доступ до правосуддя є необґрунтованими з огляду на таке.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» ЄСПЛ роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України», заява № 19164/04).

Таким чином, з огляду на невиконання заявником ОСОБА_2 вимог ухвали Житомирського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року про залишення його апеляційної скарги без руху та на встановлення апеляційним судом підстав, визначених пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК Українидля відмови у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою, право на доступ до суду заявника не є порушеним.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний судне надав належної оцінки всім доводам і аргументам заявника та його представника, Верховний Суд відхиляє, оскільки, як неодноразово вказував ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Доводи касаційної скарги стосовно того, що апеляційний суд не врахував правових висновків, висловлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 454/1883/22 та постановах Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 1013/9925/2012, від 15 лютого 2023 року у справі № 2-488/10, від 16 листопада 2022 року у справі № 752/24301/19, є необґрунтованими, оскільки оскаржуване судове рішення таким висновкам не суперечить, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суд апеляційної інстанцій виходив з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник Чертков В. О. , висновків апеляційного суду не спростовують, на законність оскаржуваної ухвалиЖитомирського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року не впливають, спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_3 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 26 грудня 2024 року

Пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України встановлено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частинами першою та другою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною першою статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року вказав на те, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛ «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Одночасно вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи -учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення прийнято щодо їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок.

Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Отже, процесуальним законодавством передбачений обов`язок суду апеляційної інстанції з`ясувати наявність правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, тобто чи вирішено судом першої інстанції питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи оскаржуваним судовим рішенням.

Якщо скаржник лише зазначає про те, що оскаржуване рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що рішенням вирішено його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання, виходячи з вищенаведеного, не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги.

Особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статей 17, 352 ЦПК України, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме.

Аналіз матеріалів справи, яка переглядається, свідчить, що 11 листопада 2024 року ОСОБА_3 як особа, яка не брала участі у справі, але вважала, що суд, вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, через представника Черткова В. О. , подала до Житомирського апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року (т.1 а.с. 175-182).

На обґрунтування права на апеляційне оскарження заявниця, зокрема, вказала на те, що вона є дружиною позичальника ОСОБА_2 . Квартира АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки, є спільною сумісною власністю подружжя. При підписанні договорів позики та іпотеки від 06 березня 2020 року не було отримано її згоди як дружини відповідача, хоча правочин виходить за рамки дрібного побутового. При укладенні договору іпотеки позивачка ОСОБА_1 знала про зазначені обставини (т.1 а.с. 229-230).

17 грудня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв представник Кузьмін Д. Л. , подала до Житомирського апеляційного суду заяву про закриття провадження у справі, в якій зазначено, що предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 , належить відповідачу ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності. ОСОБА_3 не є стороною договору іпотеки та не має права власності на предмет іпотеки. Тому апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року підлягає закриттю.

Апеляційним судом у цій справі встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що предметом позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 є стягнення заборгованості за договором позики від 06 березня 2020 року та звернення стягнення на предмет іпотеки. Боржником за вказаним договором позики є ОСОБА_2 .

У пункті 1.2 договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного між ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв представник ОСОБА_6 , та ОСОБА_2 , визначено, що предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 . Документи, що підтверджують право власності іпотекодавця: свідоцтво про право власності на житло від 29 червня 2006 року № НОМЕР_1 , видане відділом приватизації Державного житлового фонду; договір дарування частини квартири від 10 грудня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слівінською О. Б. та зареєстрований за номером 1351 (т. 1 а.с. 8).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 29 червня 2006 року № НОМЕР_1 , співвласниками квартири АДРЕСА_1 в порядку приватизації є ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_12 у рівних частинах, право власності за якими в розмірі по 1/4 частині кожному зареєстровано 25 вересня 2006 року, що підтверджується копією витягу Комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради (т.1 а. с. 232-235).

Згідно з копією договору дарування від 10 грудня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слівінською О. Б., реєстраційний номер 1351, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 безоплатно передали у власність ОСОБА_2 по належній кожному 1/4 частині квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування (т.1 а. с. 236-238).

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування (10 грудня 2019 року).

Тому, оскільки 1/4 частини квартира АДРЕСА_1 , набута ОСОБА_2 до укладення шлюбу (29 червня 2006 року), а інші 3/4 частини квартири набуті у шлюбі, але на підставі договору дарування, то вказана квартира з урахуванням положень статті 57 СК України є його особистою власністю. А розпорядження ОСОБА_2 належним йому майном, укладенням щодо нього правочинів та звернення стягнення на таке майно у судовому порядку жодним чином не впливає на права, свободи, інтереси та (або) обов`язки його дружини ОСОБА_3 .

Водночас апеляційним судом встановлено, що ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині оскаржуваного рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року не вирішується питання про інші права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 .

Таким чином, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, керуючись пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України, правильно виходив із того, що оскільки оскаржуваним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 не вирішувалися, то наявні підстави закриття апеляційного провадження за її апеляційною скаргою, як особи, яка не брала участі у справі.

Аргументи касаційної скарги про те, що квартира АДРЕСА_1 , набута відповідачем ОСОБА_2 у шлюбі із заявницею, а тому є спільним майном подружжя, є безпідставними, оскільки спростовуються встановленими апеляційним судом у цій справі обставинами та доказами, а саме: свідоцтвом про право власності на житло від 29 червня 2006 року № НОМЕР_1 , виданим відділом приватизації Державного житлового фонду, та договором дарування частини квартири від 10 грудня 2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слівінською О. Б. та зареєстрованим за номером 1351 (т. 1 а.с. 232-238).

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 при підписанні договорів позики та іпотеки від 06 березня 2020 року не отримав згоди заявниці як його дружини, хоча такі правочини виходять за рамки дрібних побутових, також є безпідставними, оскільки у розмінні статті 65 СК України згода другого з подружжя на укладення правочину потрібна лише, якщо цей правочин стосується спільного сумісного майна, а спірна квартира (предмет іпотеки) є особистим майном відповідача.

Аргументи касаційної скарги про те, що у договорі позики сторін не зазначено, що відповідач отримав позику саме в іноземній валюті, а тому борг підлягав сплаті у національній валюті - гривні; що судом першої інстанції неправомірно застосовано до вирішення спору сторін у цій справі положення статей 546, 549, 625, 1050 ЦК України, які не підлягали застосуванню відповідно до Закону України 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм у період дії воєнного стану»; що суд першої інстанції не дослідив довіреність від 05 березня 2014 року № 4112, на предмет того, чи мав повноваження громадянин держави Ізраїль ОСОБА_6 на укладення такого роду правочинів від імені ОСОБА_1; що, заявлений стороною позивача до стягнення в суді першої інстанції розмір витрат на оплату послуг адвоката є неспівмірним із складністю справи, ціною позову, наданим адвокатом обсягом послуг; не відповідає критерію розумності; їх стягнення у повному обсязі становить надмірний тягар для заявниці та відповідача, Верховний Суд відхиляє, оскільки апеляційний суд не переглядав по суті рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , закрив апеляційне провадження заявниці, а тому не міг здійснити процесуальний розгляд таких доводів.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не врахував, що заявниця є користувачем спірної квартири АДРЕСА_1 , як член сім`ї ОСОБА_2 , Верховний Суд відхиляє, оскільки, як свідчить зміст апеляційної скарги заявниці (т.1 а.с. 175-182), вона обґрунтовувала право на апеляційне оскарження рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року іншими мотивами, яким апеляційний суд надав належну оцінку.

Інші наведені у касаційній скарзі ОСОБА_3 доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали Житомирського апеляційного суду від 26 грудня 2024 року та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржувана ухвала Житомирського апеляційного суду від 26 грудня 2024 року відповідає критерію обґрунтованості судового рішення та не підлягає скасуванню.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених частиною першою статті 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах яких діє представник Чертков Віктор Олегович , залишити без задоволення.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року, ухвалу Житомирського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 26 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк