Дата документу 29.10.2025 Справа № 336/5984/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/5984/17 Головуючий у 1-й інстанції: Щаслива О.В.
Провадження № 22-ц/807/625/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Гончар М.С.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Камаловій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк» (далі АТ «ПУМБ») звернулося до суду із зазначеним позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 01 березня 2007 року між закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» (далі ЗАТ «ПУМБ»), правонаступником якого є АТ «ПУМБ», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 5258839, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 25 000 доларів США строком до 01 березня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 01 березня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 5259336, предметом якого є будинок АДРЕСА_1 .

У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 17 грудня 2012 року у справі № 2/0808/2512/2012, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» (далі ПАТ «ПУМБ») суму заборгованості за кредитним договором № 5258839 від 01 березня 2007 року у розмірі 22 111,15 доларів США (16 900,49 доларів США за кредитом; 5 210,66 доларів США за процентами за період з 26 травня 2010 року по 28 жовтня 2012 року) та 45 958,43 грн (23 319,18 грн пеня за порушення строків виконання зобов`язання, 1 998,25 грн штраф за порушення обов`язку, передбаченого пунктом 4.3.5 кредитного договору; 20 641 грн штраф за невиконання умов страхування), а також 2 226,93 грн судового збору.

Оскільки рішення суду не виконувалося, а виконавчий лист неодноразово повертався стягувачу без виконання через відсутність у боржниці іншого майна, то банк у позасудовому порядку відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», на підставі застереження, яке міститься в пункті 4.7 договору іпотеки, звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього.

28 липня 2017 року державним реєстратором Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» за ПАТ «ПУМБ» зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 .

Проживання та реєстрація відповідачів у належному банку будинку перешкоджає йому в реалізації права власності.

Враховуючи викладене, АТ «ПУМБ» просило виселити відповідачів зі спірного будинку АДРЕСА_1 та надати їм в користування квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2023 року позов Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі законного представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в особі законного представника ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник АТ «ПУМБ» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов, та стягнути судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги представник АТ «ПУМБ» посилається на те, що суд першої інстанції не звернув уваги, що на момент укладення договору іпотеки іпотекодавець не перебував у шлюбі, в предметі іпотеки не були зареєстровані особи, що виселяються, згоду на їх реєстрацію в предмет іпотеки банк іпотекодавцю не надавав, а відтак, реєстрація третіх осіб в предметі іпотеки без згоди банка є нікчемною.

Представник АТ «ПУМБ» не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що житло, яке запропоновано відповідачам для постійного користування замість предмета іпотеки, не відповідає нормам ЖК України, оскільки в даному випадку порядок надання житла у постійне користування законом не врегульований, а відтак застосування норм ЖК України буде помилковим. Окрім того, ОСОБА_1 , укладаючи договір іпотеки вказувала, що предмет іпотеки є не єдиним її можливим місцем проживання, а рішення про держану реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ «ПУМБ» ОСОБА_1 не оскаржила.

Учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 20 лютого 2024 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2023 року у цій справі залишено без змін.

АТ «ПУМБ» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 12 жовтня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 лютого 2024 року.

Постановою Верховного Суду від 15 січня 2025 року касаційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» задоволено частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 20 лютого 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Як зазначив у вказаній постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 січня 2007 року, тобто вона набула у власність переданий в іпотеку об`єкт нерухомості не за рахунок кредитних коштів, і цей будинок використовується як місце постійного проживання ОСОБА_1 та членів її сім`ї. При цьому квартира АДРЕСА_2 , яку АТ «ПУМБ» запропонувало виділити відповідачам у користування, не придатна для проживання, не відповідає санітарним та технічним вимогам.

В апеляційній скарзі на рішення місцевого суду АТ «ПУМБ» звертало увагу на умови договору іпотеки від 01 березня 2007 року № 5259336, в пункті 1.4 якого іпотекодавець ОСОБА_1 надала банку гарантії, що за адресою житлового будинку, який є предметом цього договору, малолітні та неповнолітні особи не зареєстровані та не проживають, та права користування нею не мають. Крім того, ОСОБА_1 гарантувала банку, що предмет іпотеки не є для неї та членів її сім`ї єдиним можливим місцем проживання та/або сукупний дохід членів сім`ї іпотекодавця достатній для придбання або найму іншого житла у разі звернення стягнення на предмет іпотеки. Також, згідно з підпунктом 1.7.4 пункту 1.7 договору іпотеки без письмового погодження іпотекодержателя іпотекодавець не мала права реєструвати третіх осіб на житловій площі, що входить до складу предмета іпотеки, якщо інше не передбачено відповідною, належним чином оформленою згодою іпотекодержателя.

Однак, апеляційний суд не дав правової оцінки і не зробив висновків з приводу вищенаведених доводів позивача про те, що місце проживання відповідачів зареєстровано у спірному будинку після укладення договору іпотеки та без дозволу іпотекодержателя.

Крім того, суд апеляційної інстанції не встановив, чи є будинок АДРЕСА_1 єдиним житлом відповідачів, чи забезпечені вони іншим житловим приміщенням.

Таким чином, у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог АТ «ПУМБ», не дав належної та повної оцінки усім доводам апеляційної скарги, не аргументував належним чином відхилення доводів позивача.

За положеннями частини 5 стаття 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 січня 2007 року, тобто позичальник набула у власність переданий в іпотеку об`єкт нерухомості не за рахунок кредитних коштів. Цей будинок використовується як місце постійного проживання ОСОБА_1 та членів її сім`ї, тому відсутні правові підстави для виселення відповідачів без надання іншого житла.

Банк запропонував відповідачам як тимчасове житло квартиру АДРЕСА_2 , однак за змістом акта обстеження житлової квартири та прилеглої земельної ділянки, проведеного комісією районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району на виконання ухвали суду, вказана житлова однокімнатна квартира має загальну площу 30,8 кв. м, житлову площу 18,2 кв. м, відключена від центральної системи газопостачання та водопостачання, не оснащена приладом обліку електроенергії, вікна забиті фанерними щитами, вхідні двері забиті дошками та цвяхами, перебуває в занедбаному стані, не є придатною для проживання неповнолітніх, потребує капітального ремонту, прилегла до будинку територія потребує благоустрою та вивезення сміття.

Крім того, квартиру АДРЕСА_2 банк пропонує надати при виселенні відповідачів в інших справах, що розглядаються судом, за тими ж самими вимогами (справа № 336/1810/20 за позовом АТ «ПУМБ» до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про виселення, а також справа № 336/1859/20 за позовом АТ «ПУМБ» до ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 про виселення).

Проте, погодитися з такими висновками суду в повній мірі не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01 березня 2007 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є АТ «ПУМБ», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 5258839, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 25 000 доларів США строком до 01 березня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 01 березня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 5259336, предметом якого є будинок АДРЕСА_1 .

В підпункті 8 пункту 1.4 договору іпотеки зазначено, що іпотекодавець гарантує іпотекодержателю, що предмет іпотеки не є для нього та членів його сім`ї єдиним можливим місцем проживання та/або сукупний дохід членів сім`ї іпотекодавця достатній для придбання або найму іншого житла у разі звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини 9 підпункту 1.4 статті 1 договору іпотеки Іпотекодавець надав Банку гарантії, що за адресою житлового будинку, який є предметом цього договору, малолітні та неповнолітні особи не зареєстровані та не проживають, та права користування нею не мають. Іпотекодавець повідомляє, а Іпотекодержатель приймає повідомлення, що предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві особистої приватної власності, оскільки іпотекодавець у шлюбі не перебуває, особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на предмет іпотеки у тому числі відповідно до ст.ст. 65, 74, 97 Сімейного Кодексу України, відсутні.

Підпунктом 1.7.4 пункту 1.7 статті 1 договору іпотеки № 5259336 від 01.03.2007р. визначено, що без письмового погодження Іпотекодержателя Іпотекодавець не має права реєструвати третіх осіб на житловій площі, що входить до складу предмета іпотеки. Якщо інше не передбачено відповідною належним чином оформленою згодою Іпотекодержателя.

Згідно з підпунктом 3.2.8 пункту 3.2 договору іпотеки після прийняття іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавець зобов`язаний на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити предмет іпотеки та максимально сприяти звільненню предмета іпотеки всіма іншими мешканцями.

Пунктом 4.2 договору іпотеки визначено способи звернення стягнення на предмет іпотеки, що здійснюється за вибором іпотекодержателя: за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених договором застережень про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з пунктом 4.5 договору іпотеки після прийняття іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавець зобов`язаний на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити предмет іпотеки та максимально сприяти його звільненню іншими особами протягом 14 календарних днів з дня отримання такої вимоги, незалежно від факту наявності чи ненаявності (надання чи ненадання) іншого житла для проживання, можливості чи неможливості придбати або найняти інше житло. Якщо іпотекодавець та інші особи не звільняють предмет іпотеки у зазначений вище строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

В підпунктах 4.7.1, 4.7.2 пункту 4.7 договору іпотеки сторонами обумовлені застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки. У разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може прийняти рішення про прийняття предмета іпотеки у свою власність, про що письмово повідомляє іпотекодавця. У зазначеному повідомленні має міститися: підстави звернення стягнення на предмет іпотеки; ціна, за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя; суть та розмір вимог за основним зобов`язанням та вимог щодо відшкодування витрат іпотекодержателя, передбачених цим договором, які припиняються в результаті переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки. Зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Встановлено, що на момент укладення договору іпотеки Іпотекодавець не перебував у шлюбі, в предметі іпотеки відповідачі зареєстровані не були, та в подальшому згоду на їх реєстрацію в предметі іпотеки Банк Іпотекодавцю не надавав.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 17 грудня 2012 року у справі № 2/0808/2512/2012, яке набрало законної сили, було задоволено позов ПАТ «ПУМБ» та стягнуто з ОСОБА_1 на його користь суму заборгованості за кредитним договором № 5258839 від 01 березня 2007 року у розмірі 22 111,15 доларів США (16 900,49 доларів США за кредитом; 5 210,66 доларів США за процентами за період з 26 травня 2010 року по 28 жовтня 2012 року) та 45 958,43 грн (23 319,18 грн пеня за порушення строків виконання зобов`язання, 1 998,25 грн штраф за порушення обов`язку, передбаченого пунктом 4.3.5 кредитного договору; 20 641 грн штраф за невиконання умов страхування), а також 2 226,93 грн судового збору.

В подальшому позивач прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку згідно зі статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття предмета іпотеки у власність на підставі застереження, яке міститься у підпункті 4.7.1 пункту 4.7 договору іпотеки.

28 липня 2017 року державним реєстратором Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» за ПАТ «ПУМБ» зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 рішення про держану реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ «ПУМБ» не оскаржувала.

Банк запропонував відповідачам в якості тимчасового житла квартиру АДРЕСА_2 .

На виконання ухвали суду першої інстанції районною адміністрацією Запорізької міської ради по Шевченківському району складено та надано до суду акт обстеження житлової квартири та прилеглої земельної ділянки, згідно яким житлова однокімнатна квартира АДРЕСА_2 має загальну площу в 30,8 кв. м, житлову площу 18,2 кв. м, відключена від центральної системи газопостачання та водопостачання, не оснащена приладом обліку електроенергії, вікна забиті фанерними щитами, вхідні двері забиті дошками та цвяхами, перебуває в занедбаному стані, не є придатною для проживання неповнолітніх, потребує капітального ремонту; прилегла до житлового будинку територія потребує благоустрою та вивезення сміття.

За таких обставин суд виходив із того, що запропонована квартира не відповідає санітарним і технічним нормам, не є придатною для проживання в ній, не відповідає статусу житла.

Крім того, судом встановлено, що квартиру АДРЕСА_2 банк пропонує надати при виселенні відповідачів в інших справах, що розглядаються судом, за тими ж самими вимогами (справа № 336/1810/20 за позовом АТ «ПУМБ» до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про виселення, а також справа № 336/1859/20 за позовом АТ «ПУМБ» до ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 про виселення).

Згідно листа Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради № 01-16/01/3757 від 27.09.17р. та листа від 13.12.21р. № 01-12/01/3728 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані наступні особи:

- ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована з 28.04.2015 року по теперішній час;

- ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 , картка реєстрації особи відсутня,

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована з 15.01.2011року.

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована з 15.01.2011р.

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 15.01.2011р.

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована з 15.01.2011р.

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстровано з 24.06.2011р.

Вказані особи були зареєстровані без відповідної попередньої згоди Іпотекодержателя, після укладення договору іпотеки від 01.03.2007р., в порушення вимог договору іпотеки.

Також, з інформації з Державного реєстру нерухомого майна вбачається, що відповідачам ОСОБА_7 , ОСОБА_5 на праві приватної власності належить нерухоме майно:

- за ОСОБА_7 зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 ;

- за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .

Зазначене свідчить про наявність у вказаних відповідачів іншого нерухомого майна, належного їм на праві власності, для проживання.

Крім того, за ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 було зареєстровано на праві власності нерухоме майно - квартира за адресою: АДРЕСА_5 , яка була відчужена ними на користь третьої особи у 2010 році (під час наявності забезпеченого іпотекою зобов`язання перед банком з кредитом, укладеним 01 березня 2007 року).

Колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 546 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (частина перша статті 37 Закону «Про іпотеку»).

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України).

У частині третій наведеної статті деталізується порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК України відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про потребу надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Це передбачено й у частині першій статті 109 ЖК України, у якій зазначено, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Отже, у разі, якщо іпотечне майно набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першої-третьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане особою за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим особам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22).

Водночас стаття 109 ЖК України не може беззаперечно використовуватися боржниками проти правомірних вимог кредиторів про виселення у всіх випадках, коли предметом іпотеки виступають житлові приміщення, призначені для постійного або тимчасового проживання, оскільки зазначена правова норма спрямована на регулювання суспільних відносин, коли виселення відбувається з єдиного житла боржника і не може бути застосована, коли боржник має декілька місць, придатних для проживання. У протилежному випадку така поведінка боржника призвела б до порушення меж здійснення цивільних, у тому числі житлових, прав, оскільки при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а також не допускати дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, що передбачено пунктом шостим частини першої статті 3, частинами другою, третьою статті 13 ЦК України.

Дія статті 109 ЖК України спрямована на захист житлових прав фізичних осіб, які мають лише єдине місце постійного проживання. Частина друга статті 109 ЖК України не може бути підставою для відмови у виселенні особи, яка має більше одного місця проживання, і не може бути підставою для звуження правомочностей власника.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц.

Гарантія надання іншого постійного житлового приміщення поширюється на осіб, для яких житло, з якого вони підлягають виселенню у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, є єдиним об`єктом житлової нерухомості, що перебуває у їхній власності або користуванні. За наявності в особи у власності іншого (інших) об`єкту житлової нерухомості, яким вона має право безперешкодно користуватись, така особа може підлягати виселенню з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки така особа в результаті виселення не стає безхатченком, у неї відсутня потреба у забезпеченні житлом. Отже, відсутні підстави вважати, що на таку особу буде покладено надмірний тягар. Інше тлумачення положень частини другої статті 109 ЖК України допускало б покладення індивідуального надмірного тягаря на іпотекодержателя (нового власника), могло б поставити його у набагато гірше становище порівняно з особою, яка підлягає виселенню, і свідчило про порушення справедливо балансу між правами учасників спору (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 209/2032/14-ц).

При вирішенні питання застосування частини другої статті 109 ЖК України Верховний Суд наголошував на необхідності встановлення відповідності такого виселення вимогам пропорційності в розумінні положень статті 8 Конвенції, співмірності втручання у право на мирне володіння майном і дотримання справедливого балансу між правом власності позивача на майно та правом користування цим майном відповідачами (постанови Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц, від 29 вересня 2021 року у справі № 344/12708/19, від 08 грудня 2021 року у справі №209/2032/14-ц, від 15 лютого 2023 року у справі № 127/7630/20).

Принцип пропорційності є одним із основних принципів, яким керується ЄСПЛ при вирішенні спорів та який передбачає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 496/5343/18 (провадження № 61-5351св23), від 27 вересня 2023 року у справі № 756/5928/20 (провадження № 61-2232св22), від 31 липня 2024 року у справі № 206/2041/23 (провадження № 61-3904св24).

У справі, яка переглядається, сторони договору іпотеки передбачили в ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору і що іпотекодержатель цим правом скористався, зареєструвавши право власності на предмет іпотеки (житловий будинок) у позасудовому порядку. Проте, як з`ясувалося, після укладення договору іпотеки без згоди іпотекодержателя у цьому житловому будинку були зареєстровані відповідачі, які на вимогу позивача як нового власника добровільно звільнити житлове приміщення відмовилися.

Згідно з вимогами частини третьої статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Тобто вселення відповідачів у спірний житловий будинок відбулося всупереч вимогам договору іпотеки та прямій забороні, що міститься у Законі України «Про іпотеку».

Реєстрація місця проживання з порушеннями вимог закону та договору іпотеки відповідачів у житловому будинку, який є предметом іпотеки, не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу.

Як зазначалося вище, будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 січня 2007 року, тобто вона набула у власність переданий в іпотеку об`єкт нерухомості не за рахунок кредитних коштів.

Банк, ініціювавши питання про виселення зі спірного будинку, вказав у позовній заяві інше постійне житлове приміщення, яке відповідно до частини другої статті 109 ЖК України має бути надане особі одночасно з її виселенням.

З урахуванням викладеного, а також порушення відповідачами прав позивача як нового власника будинку, наявні обґрунтовані підстави для задоволення позову про виселення відповідачів із житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житла, крім відповідача ОСОБА_1 , якою іпотечне майно набуто не за кредитні кошти, тому вона підлягає виселенню з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Разом із тим, відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому законами України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався, він діє і дотепер.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ VI «Прикінцеві положення» Закону № 898-IV пунктом 5-2, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Вказаний вище Закон має бути застосований у цій справі, оскільки на сьогодні в Україні триває воєнний стан, тому виконання постанови апеляційного суду щодо виселення відповідачів слід зупинити на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2024 року у справі № 183/8170/18.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Щодо судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача (п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно з п.п. б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Позивачем у даній справі при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 1 600 грн., при поданні апеляційної скарги -в розмірі 2 400 грн., при поданні касаційної скарги - в розмірі 3 200 грн., а всього 7 200 грн.

Отже, з відповідачів на користь АТ «ПУМБ» підлягають стягненню у рівних частках судові витрати, тобто по 1 028,57 грн. (7 200 грн./7) з кожного з відповідачів.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2023 року у цій справі скасувати та ухвалити постанову наступного змісту.

Позов Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_6 ), з будинку АДРЕСА_1 з наданням іншого постійного житлового приміщення: квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 30.8 кв.м, житловою площею 18,2 кв.м.

Виселити ОСОБА_7 ча ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_6 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , АДРЕСА_6 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_6 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_6 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_6 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_6 ), з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» судовий збір в розмірі по 1 028 (одна тисяча двадцять вісім) грн. 57 коп. з кожного.

Виконання судового рішення в частині виселення ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з будинку АДРЕСА_1 зупинити на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А.Онищенко