Справа № 579/2154/25
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

04 листопада 2025 року Кролевецький районний суд Сумської області

в складі головуючого судді - Придатка В.М.,

за участі секретаря - Клишкової Ю.В.,

представника відповідача - адвоката Міщенко Т.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Кролевець справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на дитину.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.02.2011 по 29.08.2016 року. Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 29.08.2016 року шлюб було розірвано. Від шлюбу в подружжя народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з матір`ю дитини.

За домовленістю з матір`ю дитини позивач добровільно перераховував на картку відповідача грошові кошти на утримання спільної дитини в розмірі не менше 1600 грн. щомісячно. 01.08.2025 року Кролевецьким районним судом Сумської області видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого є боржник ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кролевецького районного управління юстиції у Сумській області 04 липня 2011 року, у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 20 червня 2025 року.

Проте наразі змінилися обставини таким чином, що після розірвання шлюбу з відповідачкою, позивач створив нову сім`ю з ОСОБА_4 , з якою проживав 8 років у цивільному шлюбі, а 22.02.20025 року уклав з нею шлюб. Разом з ОСОБА_1 та його дружиною весь час проживав та проживає син дружини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З січня 2025 року разом із ними стали проживати діти-сироти ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , опікуном яких призначена дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_8 . З січня 2015 року сім' я ОСОБА_9 орендує житло за адресою: АДРЕСА_1 , за оренду якої сплачує 3000 грн. щомісяця та додатково комунальні платежі (обслуговування квартири, світло, газ, вода, тощо) в сумі від 3 до 5 тисяч гривень в залежності від пори року.

Крім того, позивач здійснює матеріальну допомогу своєму батьку ОСОБА_10 , який є вдівцем і отримує пенсію по інвалідності в сумі близько 3000 грн. щомісяця, має поганий стан здоров`я, у зв`язку з чим потребує постійної сторонньої допомоги з боку іншої особи, послуги якої оплачує ОСОБА_1 .

Окрім цього, з 19.03.2024 року ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації, в особливий період. З 17.07.2025 року і по теперішній час перебуває на військовій службі в військовій частині НОМЕР_2 (довідки про доходи додаються до позову). Щомісячно він несе витрати на придбання продуктів харчування, сезонного одягу, засобів гігієни тощо, що також повинно враховуватися при розгляді справи про зменшення розміру аліментів як обов`язкові витрати, які позивач не може не здійснювати.

З урахуванням зазначеного позивач просить зменшити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на підставі судового наказу Кролевецького районного суду Сумської області від 13.01.2025 року №579/1350/25, на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , до 1/8 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

22 жовтня 2025 року від відповідача надійшло заперечення на позовну заяву, в якому ОСОБА_2 вказала, що із вказаним позовом категорично не погоджується. Зазначила, що позивачем не було подано жодного доказу, який свідчив би про те, що матеріальний його стан у зв`язку із сплатою аліментів погіршився. Крім того, хоча позивач дійсно сплачував добровільно аліменти, однак у розмірі лише 1600 грн, тобто законодавчо закріплену мінімальну суму, тоді як утримання і розвиток дитини віком 14 років вимагає від неї як матері набагато більших витрат. Позивач мав можливість сплачувати аліменти у розмірі, достатньому для виконання своїх обов`язків з утримання власного сина, однак цього не робив. Обов`язку з утримання сина дружини у позивача не виникало, так само немає у нього і обов`язку утримувати підопічних дружини. Що стосується доводів про утримання батька, то позивачем не надано жодного підтвердження такого утримання, за винятком документів, що підтверджують ті обставини, що батько є пенсіонером та отримує пенсію 3323 грн. Зміна сімейного стану позивача, без підтвердження погіршення його матеріального становища не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів, оскільки батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Вказана правова позиція міститься в Постанові Верховного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19. Син сторін наразі потребує послуг репетиторів з англійської та математики з метою майбутнього вступу в коледж, а також оплати продовження навчання другому ступеню програмування «Пайтон», інших напрямків розвитку. Просила відмовити у задоволенні позову.

Позивач за змістом позовної заяви просив провести судове засідання без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував (а.с.4).

Представник відповідача у судовому засіданні наполягала на позиції відповідача, викладеній у відзиві на позовну заяву, просила у задоволенні позову відмовити за безпідставністю.

За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

П. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Зважаючи на викладене, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, що не з`явились.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.97 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Згідно з ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частиною 2 ст. 18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.8).

Згідно рішення Кролевецького районного суду Сумської області №579/1344/16-ц від 29 серпня 2016 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с.9).

На підставі судового наказу Кролевецького районного суду Сумської області №579/1350/25 від 01 серпня 2025 року, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/4 від усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50% відсотків прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 20.06.2025 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.5).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого 22 лютого 2025 року Кролевецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Конотопському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_1 зареєстрував шлюб і ОСОБА_4 , про що зроблено актовий запис №13 (а.с.21).

Згідно з довідкою від 11.09.2025, сім`я ОСОБА_9 фактично проживає за адресою АДРЕСА_1 у складі: ОСОБА_11 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с.23).

При цьому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_12 (а.с.24); ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є дітьми-сиротами, що підтверджується копіями рішень виконавчого комітету Кролевецької міської ради №402 та №401 від 18.12.2024, а також передані під опіку ОСОБА_13 , що підтверджується копіями рішень виконавчого комітету Кролевецької міської ради №30 та №31 від 23.01.2025 (а.с.25-28). Доказів того, що будь-який з указаних дітей усиновлений позивачем чи переданий під його опіку, суду не надано.

Батько позивача, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є пенсіонером, інвалідом 3 групи по трудовому каліцтву (а.с.18), отримує пенсію в розмірі 3323,00 грн щомісячно (а.с.19).

Позивач 19.03.2024 року був призваний на військову службу та направлений до в/ч НОМЕР_4 , що підтверджується довідкою №1722 від 11.09.2025 (а.с.14), а з 17.07.2025 року перебуває на службі у в/ч НОМЕР_2 , що підтверджується довідкою №181 від 09.09.2025 (а.с.15). Грошове забезпечення позивача за період служби у в/ч НОМЕР_5 з січня по липень 2025 року склало 652999,40 грн (а.с.16), за період служби у в/ч НОМЕР_2 з липня по серпень 2025 року - 64428,22 грн (а.с.17).

Дружина позивача ОСОБА_11 отримала заробітну плату за період з 31.03.2025 по 31.08.2025 у розмірі 54000 грн (а.с.20).

Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів з 1/4 до 1/8 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, з дня набрання рішення законної сили і до досягнення нею повноліття, позивач посилався на те, що на даний час на його утриманні знаходяться також син дружини від попереднього шлюбу та двоє неповнолітніх дітей, які передані під опіку його дружині, а також непрацездатний батько позивача - пенсіонер, догляд за яким здійснює особа, послуги якої оплачує позивач.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами 1 та 2 ст. 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У ст. 192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення (зменшення) розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я як особи, з якої стягуються аліменти, так і особи, на чию користь вони стягуються, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому, виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду.

Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосована при наявності відповідних обставин для цього.

При розгляді справ зазначеної категорії до предмета доказування відносяться обставини, які свідчать про існування змін, що відбулись в матеріальному чи сімейному становищі платника аліментів, і що саме такі зміни вплинули на його здатність сплачувати аліменти в присудженому судовим рішенням розмірі.

Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі № 6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

З аналізу зазначених правових норм також вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів необхідно з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів.

При цьому, суд, з урахуванням встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При вирішенні даного спору, суд враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19, від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20, відповідно до яких зменшення розміру аліментів можлива лише в разі доведення позивачем належними та допустимими доказами факту погіршення майнового стану платника аліментів.

Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»)».

Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім`ї. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.

До позовної заяви, оформленої відповідно до вимог ЦПК України, обов`язково додаються докази, що обґрунтовують позовні вимоги (зміна розміру аліментів), а саме: докази зміни матеріального стану (довідки про доходи, кредитні договори, будь-які інші документи, які можуть бути підтвердженням зміни матеріального становища, його погіршення).

Позивач зазначає, що не має можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, оскільки змінився його сімейний стан і на його утриманні ще перебуває син дружини від іншого шлюбу та підопічні дружини, а також непрацездатний батько.

На підтвердження погіршення майнового стану позивач не надав суду доказів на підтвердження зменшення його доходу, відсутності рухомого/нерухомого майна у його власності.

Отже, позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами погіршення його майнового стану, а наявність у родині позивача інших дітей, які не є кровно з ним спорідненими, не були усиновленими та не прийняті під опіку у встановленому порядку не може впливати на обсяг його обов`язків стосовно рідного сина, та не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

Твердження позивача про те, що він надає допомогу непрацездатному батьку, оплачуючи послуги іншої особи доказами в судовому засіданні доведено не було, і відтак, не заслуговують на увагу суду.

Відтак суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 76, 81, 141, 206, 247, 259, 265, 268, 273, 279, 352, 354, 355, 430 ЦПК України, -

у х в а л и в :

У задоволенні позовної заяви - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Повне рішення суду складено 14 листопада 2025 року.

Суддя В. М. Придатко