Справа № 279/5492/19
Провадження № 2/279/4/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2025 р.

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого-судді Невмержицької О.А., з секретарем Хомутовською М.А., розглянувши в приміщенні суду в м.Коростені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва будинку об`єктом спільної сумісної власності та поділ цього майна,

В С Т А Н О В И В :

Позивач, в інтересах якого діє представник-адвокат Дубенчук М.В. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , який в подальшому уточнила про визнання будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва будинку об`єктом спільної сумісної власності та поділ цього майна.

В обгрунтування своїх вимог зазначила, що 29.10.2011 року уклала шлюб з відповідачем у справі, який за рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 24.12.2019 року було розірвано. В період перебування у шлюбі, а саме з 29.10.2011 року по 10.10.2019 року, ними було розпочато будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , будівельні матеріали на який були придбані за спільні кошти. Після розірвання шлюбу вони не дійшли згоди щодо розподілу розпочатого будівництва житлового будинку, а тому просила визнати об`єктом спільної сумісної власності за нею та відповідачем на будівельні матеріали, використані в процесі будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та в порядку поділу цього майна визнати за нею право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва даного будинку, стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Представник позивача ОСОБА_4 в заяві до суду клопотав про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги просить задовольнити.

Представник відповідача Пашинська А.П. в задоволенні позову просила відмовити, про що вказала письмово.

Відповідачем відзиву на уточнюючу позовну заяву подано не було.

Третя особа ОСОБА_3 причини неяви не повідомив, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв, клопотань не подав.

Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що сторони у справі з 29.10.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомисрької області від 24.12.2019 року було розірвано.

Рішенням Виконавчого комітету Коростенської міської ради №119 від 20.03.2013 року ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, в період перебування у шлюбі, а саме з 29.10.2011 року по 10.10.2019 року, сторонами було розпочато будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що також стверджується схемою забудови земельної ділянки, повідомленням про початок будівельних робіт, будівельним паспортом.

Вказані обставини під час судового розгляду відповідачем спростовано не було.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Згідно із частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 210/2492/19.

Згідно із статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Згідно ч.1 ст.367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Судом встановлено, що об`єкт незавершеного будівництва на адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки фактично збудований за час шлюбу і за спільні кошти та працею подружжя, і як відомо із матеріалів справи вказаний об`єкт є незавершеним будівництвом, а тому в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, слід визнати за кожним з них право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відтак позовні вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню.

Судові витрати підлягають стягненню з відповідача, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.4,12,81,141,247,263-265 ЦПК України, ст.ст.60,69,70,72 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 328,329,331,355,364,367,368,372,392, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на будівельні матеріали, використані в процесі будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за кожним, право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в 30-денний строк, який обчислюється з дня проголошення (складення) рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано.

Сторони:

позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_2 .

третя особа - ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП - НОМЕР_3 .

Суддя: Невмержицька О.А.