КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2025 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 759/15816/24

номер провадження 22-ц/824/6316/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: представник відповідача Щербань Д.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 жовтня 2024 року /суддя Комарцева Л.В./

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики. Просив стягнути з ОСОБА_1 борг з врахуванням штрафних санкцій в розмірі 102 860, 93 грн., судові витрати.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 21 жовтня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 29.12.2020 р. з врахуванням штрафних санкцій в розмірі 102 860, 93 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн. /а.с. 40-42/

Не погорджуючись з вказаним судовим рішенням, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вказував, що суд не з`ясував справжню природу правовідносин між сторонами, які були інвестиціями в криптовалюту, а не позикою. Розписка не є договором позики, оскільки не містить терміну повернення коштів. Суд не врахував часткове погашення боргу на суму 31 450 грн. Посилався на постанову ВС від 08.07.2019 у справі № 524/494/16-ц, де підкреслюється необхідність підтвердження факту отримання коштів та зобов`язання щодо їх повернення. Висновки суду базуються на неповних даних, що призвело до необґрунтованого рішення. Відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, що позбавило його можливості подати докази.

Не погоджуючись з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , позивач ОСОБА_3 подав відзив, в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін. На підтвердження вимог, викладених у відзиві, позивач посилався на обґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вказував, що факт укладення договору позики на 100 000 грн від 29.12.2020 підтверджується розпискою та копією договору. Гроші були передані в гривнях, а не в криптовалюті, яка не є законним платіжним засобом в Україні. Докази відповідача про інвестиції в криптовалюту є неналежними та не стосуються предмета спору. Суд правильно не врахував часткове повернення, оскільки воно не пов`язане з позикою. Посилався на постанови ВС від 25.12.2024 у справі № 704/103/22, від 21.11.2024 у справі № 534/1153/19 та від 04.11.2024 у справі № 751/104/23, де підкреслюється належність доказів та правильність застосування норм ЦК України щодо договорів позики. Апеляційна скарга є безпідставною, оскільки висновки суду відповідають обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлений належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за його відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, представника апелянта, пояснення апелянта ОСОБА_1 в режимі відеоконференції, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 29.12.2020 ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 100000,78 грн, з кінцевим терміном повернення до 29.12.2023, про що написав власноручно розписку та уклав договір позики. /а.с. 14-15/

Оскільки, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконує, грошові кошти позивачу не повернув, просив стягнути з відповідача борг з врахуванням штрафних санкцій в розмірі 102860,93 грн., судові витрати.

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції вірно встановив, що правовідносини, які випливають з договору позики, врегульовані нормами параграфу 1 глави 71 ЦК України.

Частиною 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до положень частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За загальними правилами, встановленими статтями 526, 530, 611, 629 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та у встановлений строк, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи, що позичальник ОСОБА_1 не виконав своє грошове зобов`язання в повному обсязі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що порушене право позикодавця ОСОБА_3 підлягає судовому захисту шляхом примусового стягнення заборгованості з врахуванням штрафних санкцій в розмірі 102860,93 грн.

Перевіривши та оцінивши доводи апеляційної скарги у сукупності з матеріалами справи та встановленими судом першої інстанції обставинами, колегія суддів вважає за необхідне відхилити їх з таких підстав.

Щодо твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не з`ясував дійсну природу правовідносин сторін, які нібито полягали в інвестуванні в криптовалюту, а не в наданні позики, а розписка лише фіксувала «борг у гривнях» за наслідками таких інвестицій, колегія суддів зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що 29.12.2020 між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики грошових коштів у розмірі 100 000 грн 78 коп., що підтверджується як письмовим договором позики, так і власноручною розпискою позичальника (а.с. 14-15). У зазначених документах чітко вказано предмет договору - грошові кошти в національній валюті України (гривнях), порядок та строк їх повернення (не пізніше 29.12.2023, у тому числі щомісяця по 2 778 грн), а також відсутні будь-які посилання на криптовалюту, біткоїни чи інші цифрові активи.

Твердження апелянта про інвестиційний характер правовідносин спростовуються змістом самого договору позики та розписки, які відповідають вимогам ст.ст. 1046, 1047 ЦК України. Згідно з усталеною практикою Верховного Суду розписка позичальника та/або письмовий договір позики є належним та достатнім доказом укладення договору позики і передачі грошової суми, доки їх недійсність не встановлена в судовому порядку. Презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України) у даному випадку не спростована.

Криптовалюта відповідно до чинного законодавства України (зокрема, Закон України «Про віртуальні активи») не є законним платіжним засобом і не може бути предметом договору позики в розумінні ЦК України. Отже, будь-які посилання на операції з криптовалютою не впливають на кваліфікацію спірних правовідносин як договору позики в гривнях та не звільняють позичальника від обов`язку повернути отримані саме в національній валюті кошти.

Щодо доводу про часткове погашення боргу в сумі 31 450 грн колегія суддів зазначає, що надані апелянтом докази (виписка з рахунку, скріншоти листування, таблиця Excel) не підтверджують факт зарахування цих коштів саме в рахунок виконання зобов`язання за договором позики від 29.12.2020, оскільки перекази здійснювались на банківську картку, яка не вказана в п. 3 договору як рахунок для повернення позики (договором визначено картку № НОМЕР_1 АТ КБ «ПриватБанк»); у призначенні платежів відсутнє будь-яке посилання на договір позики чи погашення боргу за ним; з наданого самим апелянтом листування вбачається, що ці перекази стосувались саме розрахунків за операціями з криптовалютою, а не виконання зобов`язання за спірним договором позики. Допитаний в судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 , при тому, що не визнав договір позики у повному обсязі, вказував, що 31 450 грн повинні бути зараховані на погашення боргу, водночас, так і не довів інвестиційного характеру правовідносин.

Таким чином, надані докази є неналежними та недопустимими для підтвердження часткового виконання саме договору позики від 29.12.2020 (ст.ст. 76-80 ЦПК України).

Щодо посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 08.07.2019 у справі № 524/494/16-ц колегія суддів вважає його нерелевантним, оскільки у даній справі є і письмовий договір позики з усіма істотними умовами, і розписка, і чітко визначений строк повернення до 29.12.2023.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 жовтня 2024 року - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: