Провадження № 2/750/3034/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2025 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:

судді Косенка О.Д.,

секретар Костюк С.О.,

за участю представника позивача Святної О.В.

представника Відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Чернігівської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю,

встановив:

ОСОБА_2 (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до Чернігівської міської ради (далі Відповідач) про визначення визнання права власності на майно за набувальною давністю.

Позовна заява мотивована тим, що сестрі Позивача ОСОБА_3 на підставі договору дарування на праві власності належала частка у розмірі 9/25 житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Муром Володимирської області рф, на момент смерті в зареєстрованому шлюбі не перебувала, дітей не мала, у зв`язку чим, хто є власником після її смерті 9/25 частки житлового будинку по вказаній адресі Позивачу невідомо. Даний житловий будинок перебуває у його володінні, після смерті їх матері, він утримує будинок та здійснює ремонти в ньому. На підставі вищенаведених обставин, а також з урахуванням, що Позивач добросовісно, відкрито володіє будинком тривалий час, він звернувся до суду з даною позовною заявою про визнання за ним права власності на 9/25 частки житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

Ухвалою суду від 20.08.2025 прийнято позовну заяву та відкрито провадження, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Через канцелярію суду 15.09.2025 від представника Відповідача надійшов відзив на позов, у якому він заперечив проти задоволення позову та вказав, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивач має довести факт існування такого нерухомого майна; відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше десяти років. Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності, що підтверджується усталеною практикою Верховного Суду, у тому силі Великої Палати.

У порядку набувальної давності не може набути право власності особа, яка володіє майном, знає і завжди знала, що хто є власником майна. Проте Позивач на час заволодіння майном, знав, що 9/25 частини житлового будинку АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 . Сам факт тривалого користування Позивачем часткою житлового будинку не є підставою для набуття права власності на неї. Заявлені позивачем вимоги Відповідач вважає недоведеними та необгрунтованими, а тому у їх задоволенні просить відмовити.

Ухвалою суду від 08.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 18.11.2025.

У судове засідання з`явився представник Позивача адвокат Святна О.В. та представник Відповідача ОСОБА_1 .

У судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, надала пояснення аналогічні змісту позову.

Крім того, звернула увагу суду, що фактично після смерті ОСОБА_4 , по Цивільному кодексу України, 1963 р, спадщину прийняла її та Позивача матір ОСОБА_5 , проте за життя не оформила спадщину у зв`язку з відсутністю необхідних підтверджень родинних стосунків із ОСОБА_4 та неможливістю їх отримання від офіційних органів рф. Отже, здійснюючи володіння та користування частиною вказаного будинку, на підставі відповідного документа на право власності, Позивач фактично володів та користувалися будинком в цілому, в тому числі, і тією часткою, право власності на яку мала покійна сестра. На даний час Позивач продовжує відкрито користуватися житловим будинком, доглядає за будинком та утримує його, усвідомлюючи, що 1/2 частина житлового будинку йому не належить. При цьому, Позивач добросовісно володіє та користується житловим будинком більше, як 10 років,

Фактично титульного власника на 9/25 житлового будинку, який би набув право власності у відповідності до вимог ЦК України 2004 року насьогодні не існує оскільки право не було успадковане ні за ЦК України 1963 року, ні за ЦК України 2004 року. Оформити право власності на себе Позивач інакше як у судовому порядку шляхом визнання права власності за набувальною давністю не може, інші способи захисту законних прав та інтересів Позивача наразі не існує. Також представник Позивача заперечила релевантність наведеної у відзиві на позовну заяву судової практики Верховного суду, оскільки в усіх згаданих Відповідачем рішеннях Верховного суду йшлося про частку 1/1, тоді як Позивач просить визнати право власності на частку 9/25, яка на даний час нікому не належить, проте перебуває у його правомірному, добросовісному володіння та користуванні.

Представник Відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Позивачу на праві спільної часткової власності належить 16/25 житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька від 29.01.1993 на 16/50 частин разом із матір`ю ОСОБА_5 (а.с. 32,32 зворот), реєстраційним посвідчення від 08.02.1993 на 4/25 частки (а.с. 33), договором дарування 12/25 частки, належної ОСОБА_5 від 14.05.1993, посвідченого державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори (а.с. 34,35), а також витягами з Державного реєстру прав на нерухоме майно (а.с. 39,40).

Відповідно до Технічного паспорту на будинок садибного типу з надвірними будівлями та спорудами (а.с. 24 зворот-28) він складається з житлового будинку, загальною площею 42 кв.м., житловою площею 34,1 кв.м , а також прибудов, господарських споруд та ін.

Інші 9/25 частин указаного будинку садибного типу з відповідною частиною господарських будівель та споруд належали на праві власності рідній сестрі Позивача ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 18.08.1984, посвідченого державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 1-6416 (а.с. 28 зворот).

Розмір указаних часток, належних Позивачу та ОСОБА_4 у об`єкті нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 також підтверджується Інформаційною довідкою від 01.04.2021 № 913 КП «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації».

Як зазначає Позивач, сестра ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Муром Володимирської області Російської Федерації. На момент смерті в зареєстрованому шлюбі не перебувала, дітей не мала. Факт смерті ОСОБА_4 підтверджується копію свідоцтва про її смерть, виданого 10.11.1995 уповноваженим РАЦС органом рф (а.с. 45).

За твердженням Позивача, на момент дарування частини житлового будинку в 1984 році вона до розірвання шлюбу з чоловіком проживала в Магаданській області рф. Її чоловік в Україну ніколи не приїздив, документів на підтвердження реєстрації та розірвання сестрою шлюбу у Позивача ніколи не було. На його звернення до ВРАЦС м. Муром Володимирської області російської федерації Позивачу було відмовлено в отриманні будь-яких документів як іноземцю.

Листом від 12.06.2025 № 845/01-16 Приватний нотаріус Чернігівського нотаріального округу Костюк Ю.В. повідомила Позивача про неможливість оформлення права власності на частку у об`єкті нерухомості в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 у зв`язку з недостатністю поданих нотаріусу документів, зокрема на підтвердження родинних зв`язків з померлою сестрою, а також неможливістю їх отримання у зв`язку з припиненням взаємних конвенційних зобов`язань між Україною та рф щодо правової допомоги у цивільних справах (а.с. 54,54 зворот).

Заслухавши представників сторін та надавши оцінку їх доводам, дослідивши матеріали справи, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Згідно приписів ч. 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду

У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

У постанові від 21.02.2024 у справі №756/6953/2017 Верховний Суд зазначив, що давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Така судова практика у спорах про визнання права власності на майно за набувальною давністю є усталеною.

Предметом спору у даній справі є частка 9/25 у об`єкті нерухомості - житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , яка належала на підставі договору дарування від 18.08.1984, посвідченого державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 1-6416 на праві власності рідній сестрі позивача ОСОБА_4 , який померла у 1995 році. Спадкова справа у зв`язку із її смертю не заводилась, право власності на раніше належну їй частину житлового будинку ні за ким іншим в подальшому не зареєстровано.

Як вбачається із наведеного вище, на час заволодіння нерухомим майном за адресою: за адресою АДРЕСА_1 , Позивач був достеменно обізнаний, що власником майна, яке є предметом даного спору, і щодо якого заявлено позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю, на підставі статті 344 ЦПК України, за життя була ОСОБА_4 .

Відповідно до вказаної норми Закону, яка регламентує спірні правовідносини, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника, і завжди знала, хто є власником цього майна. За даних обставин, відсутні підстави вважати обгрунтованими доводи Позивача щодо наявності правових підстав для задоволення позовних про визнання права власності на 9/25 частки житлового будинку з надвірними спорудами і будівлями за набувальною давністю, відповідно до статті 344 ЦК України.

Суд також наголошує, що давність та відкритість користування майном, а також його фактичне утримання не можуть бути підставами для задоволення позову.

Таким чином, не заслуговують на увагу доводи Позивача, що він з 2001 року відкрито та безперервно користуються будинком, проводить у ньому ремонти, сплачує комунальні платежі, займається його доглядом та утриманням та надані ним відповідні докази.

У постанові Верховного Суду від 13.04.2022 у справі №740/3305/20 зазначено, що сам по собі факт користування позивачем будинком та проведення ремонтних робіт у ньому не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд також у своїй постанові від 28.07.2025 у справі №127/30505/21.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Суд вважає, що сторона Позивача не довела свої позовні вимоги належними та допустимими доказами, натомість заперечення Відповідача проти задоволення позовних вимог узгоджуються з положеннями чинного законодавства та усталеною судовою практикою у подібних правовідносинах.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 та п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

З огляду на те, що Позивач не заявив вимог про відшкодування судових витрат, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд не здійснює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, відповідно до статей 1261, 1268, 1269, 1270, 1272 ЦКУ, керуючись статтями 4, 23, 50, 95, 175, І 77, 183, 184 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Чернігівської міської ради про визнання права власності на 9/25 житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Чернігівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення проголошено 21.11.2025.

Позивач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Чернігівська міська рада, 14000, Чернігівська область, місто Чернігів, вулиця Магістратська, будинок № 7, .

Суддя