Справа № 758/5671/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2025 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Блащука А.М. ,

при секретарі - Пащелопи Д.Р.,

розглянувши у судовому засіданні клопотання представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасні муніципальні технології» - адвоката Юхименко Ю.Ю. про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасні муніципальні технології» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Подільського районного суду м. Києва перебуває справа за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасні муніципальні технології» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

17.08.2025 до суду від представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасні муніципальні технології» - адвоката Юхименко Ю.Ю. до суду надійшла заява про закриття провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмету спору, стягнення витрат на правничу допомогу та судового збору.

Розглянувши вказану заяву, суд зазначає наступне.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Суд зазначає, що відсутність предмета спору означає відсутність спірного матеріального правовідношення між сторонами, а в свою чергу відсутність предмету судового розгляду тягне за собою припинення провадження у справі. Тобто, за відсутності спору сторін щодо відповідних прав та обов`язків і відсутності дій сторін, які свідчать про наявність між ними неврегульованих спірних питань, наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, а саме, у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Відповідно до ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Згідно п.4 ч.1 ст. 255 ЦПК України, провадження по справі підлягає закриттю, оскільки позивач відмовився від позову, і відмова прийнята судом.

Відповідно до ч. 2 ст.256 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що провадження у справі підлягає закриттю в зв`язку з відмовою позивача від позову про стягнення заборгованості. В клопотанні позивач, що після відкриття провадження у справі було проведено позасудове врегулювання спору, а саме під час направлення позивачем до суду позову, відповідачем у праві було сплачено заборгованість заявлену в позовній заяві.

При цьому, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

При зверненні до суду із даною позовною заявою ТОВ «Сучасні муніципальні технології» сплатило судовий збір у розмірі 2422,40 грн. через АТ КБ «Приватбанк», що підтверджується платіжною інструкцією № 1064 від 15.04.2025.

Суд приходить до висновку про необхідність повернення ТОВ «Сучасні муніципальні технології» судового збору у розмірі 50%, сплаченого ним при зверненні до суду із даним позовом.

Стосовно вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу слід зазначити наступне.

Так, згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно ч. 3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Із матеріалів справи вбачається, що з позовом до суду позивач звернувся 22.04.2025.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 04.06.2025 позовну заяву залишено без руху.

30.07.2025 позивачем до суду подана заява про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 11.08.2025 у справі відкрито спрощене позовне провадження.

В той самий час в квітні 2025 відповідачем проведено розрахунок за зазначеним позовом в повному обсязі.

Таким чином вбачається, що позовні вимоги, із якими позивач звернувся до суду, були виконанні відповідачем одразу після пред`явлення позову, а тому суд приходить до висновку, що позивач має право на звернення до суду із заявою про відшкодування понесених у справі витрат на правничу допомогу з відповідача.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача надано суду копії ордеру про надання правничої (правової) допомоги, договору про надання правової допомоги № 14-04/25 від 14.04.2025, акту №1 наданих послуг від 14.04.2025, рахунку-фактури від 14.04.2025, платіжної інструкції №1063 від 15.04.2025.

Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення витрат на правову допомогу та обґрунтованості таких витрат суд враховує наступне.

У п.п. 113-117 рішення ЄСПЛ у справі «Бєлоусов проти України» від 07 листопада 2013 року, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що навіть у разі не сплати заявником адвокатського гонорару на час розгляду справи, витрати за цим гонораром є «фактично понесеними», оскільки заявник має сплатити такий гонорар згідно із договірними зобов`язаннями.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодиннаоплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорарувраховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витраченийадвокатом час.

За змістом п. 4.1 договору про надання правової допомоги №25/02/2020-01 від 25 лютого 2020 року клієнт сплачує адвокатському бюро гонорар у відповідному розмірі (порядку, строках на умовах) згідно додаткової угоди до цього договору, що є невід`ємним додатком до даного договору або на підставі акту виконаних робіт, протягом трьох днів після виставлення адвокатським бюро рахунку по акту виконаних робіт.

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року по справі 755/9215/15-ц ВП ВС роз`яснила, що положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовуєЄвропейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» 536/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обгрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За вказаних вище обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 1 000,00 грн., що на думку суду є обґрунтованим, та відповідає принципу розумності.

Таким чином суд приходить до висновку про стягнення із відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн.

Враховуючи викладене вище, заява представника позивача підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 174, 206, 255, 256 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву представника позивача, про закриття провадження у справі задовольнити частково.

Закрити провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасні муніципальні технології» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Зобов`язати Управління Державної казначейської служби України у Подільському районі м. Києва повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «СУЧАСНІ МУНІЦИПАЛЬНІ ТЕХНОЛОГІЇ» (, юридична адреса: 02096, м. Київ, вул. Привокзальна, буд. 14а, кв. 61) судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СУЧАСНІ МУНІЦИПАЛЬНІ ТЕХНОЛОГІЇ» (, юридична адреса: 02096, м. Київ, вул. Привокзальна, буд. 14а, кв. 61) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн.

В іншій частині заяви відмовити.

Роз`яснити, що повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Суддя А.М.Блащук