КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6749/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 грудня 2024 року у складі судді Волошина В.О.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом виселення,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 , у якому просив прийняти рішення про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном й примусово виселити відповідача ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 . Вирішити питання судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла дочка позивача - ОСОБА_3 , якій на праві приватної власності належала зазначена вище квартира.

Після смерті доньки, позивач, як спадкоємиць першої черги за законом отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого є власником спірної квартири.

Однак, позивач, як власник квартири, позбавлений можливості, користуватися та розпоряджатися нею, оскільки у вказаній квартирі без законних підстав проживає відповідач, якому на праві приватної власності належить також інша квартира. На думку сторони відповідача, він перебував з померлою ОСОБА_3 у фактичних шлюбних стосунках, а тому вселився до квартири на законних підставах.

Позивач вважає, що такі доводи відповідача є безпідставними та недоведеними, оскільки позов відповідача про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, зміна черговості спадкування, було залишено ухвалою суду без розгляду, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, яку відповідачем не оскаржено.

У досудовому порядку позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою звільнення, належної позивачу квартири та передачі йому ключів від вхідних дверей, проте такі вимоги були проігноровані відповідачем. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом з метою захисту свого порушеного права.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 грудня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Виселено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1073 грн 60 коп. У решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідач перебував у фактичному шлюбі із спадкодавицею спірної квартири і цей факт не заперечується позивачем.

Посилається на те, що десятиліття проживав однією сім`єю з дочкою позивача до моменту її трагічної смерті.

Крім того, в ході розгляду справи в суді першої інстанції та закриття підготовчого засідання представник повідомив, що ОСОБА_1 немає іншого житла, крім спірної квартири, оскільки належну відповідачу квартиру АДРЕСА_2 , він відчужив за договором ренти в грудні 2024 року.

Звертає увагу, що сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Солдатенко С.М. в інтересах ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 грудня 2024 року - залишити без змін. Вважає апеляційну скаргу безпідставною та такою, що не базується на матеріалах справи.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції адвокат Солдатенко С.М. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив в її задоволенні відмовити.

Сторона відповідача в судове засідання не з`явилася від адвоката Чичкова К.К. надійшло клопотання про відкладення слухання справи за станом здоров`я, як відповідача так і його представника.

Однак вказане клопотання не підлягає до задоволення, оскільки як вбачається зі справи подібного змісту клопотання представником відповідача подано уже втретє й кожного разу відповідач та його представник надавали докази з медичних установ.

Водночас колегія суддів зауважує, що в жодне призначене (27.08.2025, 08.10.2025, 12.11.2025) сторона відповідача не з`явилася, клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції не заявила, а тому за для недопускну необґрунтованого затягування розгляду справи, вважає відхилити подане клопотання та розглянути справу за даної явки сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини перші, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Зі справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 вересня 2022 року, після смерті його доньки - ОСОБА_3 (а.с. 7 т.1).

Вирішуючи спір районний суд виходив з того, що стороною відповідача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу правомірності вселення та проживання у квартирі АДРЕСА_1 й з метою захисту прав позивача, як власника даної квартири, дійшов висновку про наявність підстав до виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення, враховавши, при цьому що під час розгляду справи після закриття підготовчого засідання, відповідачем було здійснено відчуження належної йому квартири АДРЕСА_2 за договором ренти.

З такими висновками погоджується й апеляційний суд, з наступних підстав.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

"Житло" має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення "житлом", яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Отже, позбавлення права користування житловим приміщенням або виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим у спірних правовідносинах права позивача, як власника квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (частина перша статті 383 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18) зроблено висновок, що "відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками".

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, що у вказаній квартирі без законних підстав, проживає відповідач, який в досудовому порядку, фактично відмовляється звільнити вказану квартиру, та передати позивачу, як власнику квартири ключі від неї.

При цьому відповідач заперечуючи проти позову ОСОБА_2 наголошував, що був членом сім`ї колишнього власника - спадкодавця ОСОБА_3 , і вселився до спірної квартири на законних підставах.

Між тим, належних доказів на підтвердження указаних обставин до справи не долучено.

Як установлено, ОСОБА_1 звертався у суд із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, зміну черговості одержання права на спадкування, проте ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2022 року залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 березня 2023 року, вказаний позов залишено без розгляду (а.с. 104-105 т.1).

Зазначене свідчить про голослівний характер тверджень позивача про його проживання з спадкодавицею у спірній квартирі однією сім`єю.

Відповідно до ст. ст. 379, 383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Крім того, згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав, що зазначено в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховного Суду України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18) зроблено висновок, що "відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний із застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто для того, щоб подати цей позов, необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками".

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

Відповідачем не доведено, що він є членом сім`ї позивача та не доведено законність проживання у спірній квартирі.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими, такими що не заслуговують на увагу посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що спірна квартира у розумінні ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод для нього є єдиними житлом, остільки як установлено, відповідачу на праві власності належала квартира АДРЕСА_2 , проте напередодні ухвалення у цій справі рішення він здійснив умисні дії, спрямовані на її відчуження на користь іншої особи.

Зазначене виключає правові підстави для висновків про перебування спірної квартири у статусі єдиного житла відповідача та не надає права подальшого користування нею, остільки це призведе до порушення права приватної власності ОСОБА_2 .

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Під час розгляду цієї справи апеляційним судом не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, а тому підстави для виходу за межі доводів та вимог апеляційної скарги відсутні.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: