Справа № 363/107/22
Провадження 2№ 758/1487/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2025 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Оболонській Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про стягнення суми, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом, в якому, просить стягнути з відповідача на його користь інфляційні витрати у розмірі 79 416,04 грн та 3% річних у розмірі 10 547,65 грн, нарахованих на суму заборгованості у зв`язку з належним виконанням постанови Апеляційного Київської області від 02.11.2011 р. у справі № 22-а-22943/2011 за період з 18.12.2012 р. по 30.11.2021 р., а всього стягнути 89 963,69 грн.

Позов обґрунтовує тим, що 02.11.2011 р. постановою Апеляційного суду Київської області у справі № 22- а-22943/2011 постанову Вишгородського районного суду Київської області від 26.01.2010 р. у справі № 2«А»-34/2010 було скасовано і ухвалено постанову, якою зобов`язано Управління Пенсійного фонду України "у Вишгородському районні здійснити перерахунок пенсії за період з 14.12.2008 по 31.10.2009 та виплатити на користь ОСОБА_2 недоплачену суму як різницю між фактично виплаченою сумою пенсії та належною сумою відповідно до ст. 50, 54 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", виходячи з розміру, встановленого ч.1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у Вишгородському районні здійснити за період з 03.08.2009 по 31.10.2009 перерахунок доплати до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території зони посиленого радіологічного контролю згідно з ст. 39 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Рішення набрало законної сили 18.12.2012 р. 27.11.2013 р. відкриті виконавчі впровадження ВП № НОМЕР_2 та ВП № НОМЕР_3 22.05.2014 р. виконавчі провадження були закінчені. 02.12.2014 р. Вишгородським районним судом Київської області було прийнято постанову в справі № 363/4386/14-а. Визнано протиправними дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області щодо винесення постанов від 22.05.2014 р. про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_3 та ВП № НОМЕР_2 з виконання виконавчих листів № 2«А»-34/2010, виданих Вишгородським районним судом Київської області від 07 грудня 2011 р. Скасовану постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області Чертока О.Ф. про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 від 22.05.2014 р. та ВП № НОМЕР_3 від 22.05.2014 р. 21.01.2015 р. до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області було подано заяву про відновлення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_3 та ВП№ НОМЕР_2. Стороною виконавчого провадження (стягувачем) по справі був мій батько - ОСОБА_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. 28.12.2017 р. Вишгородським районним судом Київської області було винесено ухвалу про заміну сторони виконавчого провадження по справі № 363/4964/17 з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 . 26.01.2018 р. Вишгородським районним судом Київської області було винесено ухвалу про виправлення допущених описок в ухвалі по справі № 363/4964/17 від 28.12.2017р. 21.12.2018 р. ухвалою Вишгородського районного суду Київської області у справі № 2-А-34/2010 ухвалено стягнення з Управління Пенсійного фонду України у Вишгородському районі коштів в сумі 39 256,57 грн. Кошти відповідачем не виплачено. Відповідач - Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області - є правонаступником прав і обов`язків Управління Пенсійного фонду України в у Вишгородському районні. Оскільки відповідач своєчасно не виплатив суму коштів відповідно до ухвали суду, позивач вважає, що відповідно до ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області на його користь інфляційні втрати у розмірі 79416,04 грн. та 3% річних розміром 10547,65 грн., нарахованих на суму заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням постанови Апеляційного суду Київської області від 02.11.2011 р. у справі № 22-а- 22943/2011 за період з 18.12.2012 року по 30.11.2021 року, всього стягнути 89963,69 грн. Він (спадкоємець) успадкував кошти, які відповідач був зобов`язаний сплатити ОСОБА_2 (спадкодавцю), проте, внаслідок невиконання вказаного зобов`язання, я змушений звернутись до суду за захистом свого права в порядку ст. 625 ЦК України. ОСОБА_1 звертався до відповідача з заявою щодо проведення йому виплати коштів за рішенням суду, інфляційних втрат та трьох процентів річних у зв`язку з порушенням строків виплати коштів згідно з судовим рішенням, але листом № 12473- 19864/М-02/8-1000/21 від 17.11.2021р. відповідач відмовив у задоволенні заяви та зазначив, що погашення заборгованості належить до компетенції органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача сума коштів в загальному розмірі 89963,69 грн., яка складається з: інфляційні втрати в розмірі 79416,04 грн, (Індекс інфляції) - добуток щомісячних індексів за відповідний період (Збитки від інфляції) = (сума боргу) х (індекс інфляції) /100 % - (сума боргу), Індекс інфляції за період з грудня 2012 р. по листопад 2021 р, = 100,2 х 100,5 (2013 р.) х 124,9 (2014 р.) х 143,3 (2015 р.) х 112,4 (2016 р.) х 113,Т(201(7 р.) х 109,8 .2018 р.) х 104,1 (2019 р.) х 105,0 (2020 р.) х 101,3 х 101,0 х 101,7 х 100,7 х 101,3 х 100,2 х 100,1 х 99,8 х 101,2 х 100,9 х 100,8 = 302,3. Інфляційні втрати за період з грудня 2012 р. по листопад 2021 р. = 39256,57 грн. х 302,3/100 - 39256,57 грн. = 79416,04 грн. 3% річних в розмірі 10547,65 грн. (відсотки) = (сума боргу) х (процентна ставка) / 100 % / 365 днів х (кількість днів прострочення). Кількість днів прострочення з 19.12.2012 р. по 30.11.2021 р. = 13 + 365 (2013 р.) + 365 (2014 р.) + 365 (2015 р.) + 366 (2016 р.) + 365 (2017 р.) + 365 (2018 р.) + 365 2019 р.) + 366 (2020 р.) + 31 + 28 + 31 + 30 + 31 + 30 + 31 + 31 +30+ 31 +30 + 30= 3269 днів, 3% річних за період з 19.12.2012 р. по 30.11.2021 р. = 39256,57 грн. х 0,03/365 х 3269= 10547,65 грн.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 17.01.2022 р. матеріали вищевказаної позовної заяви передані для розгляду за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва.

Ухвалою від 08.07.2022 р. вищевказаний позов був залишений без руху з наданням позивачеві строку для усунення недоліків, які були усунуті позивачем у встановлений законом строк.

Провадження у справі відкрито ухвалою від 08.08.2022 р. з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою від 03.01.2023 р. відмовлено в прийняті до провадження клопотання ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про стягнення суми.

Позивач, будучи повідомленим про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явився, подав клопотання, в якому просить розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідача, будучи повідомленим про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, не подав відзив на позовну заяву, заяв по суті справи та процесуальних питань не подав.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що 02.11.2011 р. постановою Апеляційного суду Київської області у справі № 22-а-22943/2011 постанову Вишгородського районного суду Київської області від 26.01.2010 р. у справі № 2-А-34/2010 було скасовано і ухвалено постанову, якою зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у Вишгородському районні здійснити перерахунок пенсії за період з 14.12.2008 по 31.10.2009 та виплатити на користь ОСОБА_2 недоплачену суму як різницю між фактично виплаченою сумою пенсії та належною сумою відповідно до ст. 50, 54 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", виходячи з розміру, встановленого ч.1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у Вишгородському районні здійснити за період з 03.08.2009 по 31.10.2009 перерахунок доплати до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території зони посиленого радіологічного контролю згідно з ст. 39 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Рішення набрало законної сили 18.12.2012 р.

27.11.2013 р. відкрито виконавчі провадження ВП № НОМЕР_2 про зобов`язання Управління Пенсійного фонду України у Вишгородському районні здійснити перерахунок пенсії за період з 14.12.2008 по 31.10.2009 перерахунок доплати до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживав на території зони посиленого радіологічного контролю згідно ст. 39 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

27.11.2013 р. відкрито виконавчі провадження ВП № НОМЕР_3 про зобов`язання Управління Пенсійного фонду України у Вишгородському районні здійснити перерахунок пенсії за період з 14.12.2008 по 31.10.2009 перерахунок доплати до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживав на території зони посиленого радіологічного контролю згідно ст. 39 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" виходячи з розміру встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 28.12.2017 р. замінено стягувача ОСОБА_2 у виконавчому провадженні щодо виконання постанови суду у справі № 2-а-37/2010, його правонаступником ОСОБА_1 .

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 21.12.2017 р. змінено спосіб і порядок виконання судового рішення у справі № 2»А»-34/2010 щодо зобов`язання Управління Пенсійного фонду України у Вишгородському районі здійснити перерахунок пенсії за період з 14.12.2008 року по 31.10.2009 року та виплатити на користь ОСОБА_2 недоплачену суму як різницю між фактично виплаченою сумою пенсії та належною сумою відповідно до ст. 50 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та зобов`язання Управління Пенсійного фонду України у Вишгородському районі здійснити за період з 03.08.2009 року по 31.10.2009 року перерахунок доплати до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території зони посиленого радіологічного контролю згідно з ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», шляхом обрання належним способом виконання рішення - стягнення з Управління Пенсійного фонду України у Вишгородському районі коштів в сумі 39 256,57 грн.

Таким чином, оскільки відповідач своєчасно не виплатив суму коштів відповідно до ухвали суду, відповідно до ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області на мою користь інфляційні втрати у розмірі 79416,04 грн. та 3% річних розміром 10547,65 грн., нарахованих на суму заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням постанови Апеляційного суду Київської області від 02.11.2011 р. у справі № 22-а- 22943/2011 за період з 18.12.2012 року по 30.11.2021 року, всього стягнути 89963,69 грн.

Відповідно до положень ст. ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі № 14-68цс18 (№ 758/1303/15-ц).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на зазначене, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Така правова позиція викладена й в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц).

За змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На будь-яке грошове зобов`язання поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України в тому числі і на зобов`язання щодо виконання рішення суду майнового характеру.

Аналогічні висновки підтверджені Верховним судом у постановах від 24 січня 2019 року по справі № 758/5545/16-ц, від 23 січня 2019 року по справі № 320/7215/16-ц, від 15 січня 2019 року по справі № 910/17566/17.

За змістом норми статті 625 ЦК України закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосування норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові №910/10156/17 від 10 квітня 2018 р. вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань.

За змістом ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

У постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 р. суд зазначив, що після рішення суду договірні правовідносини сторін трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Відповідно, 3 % річних нараховується і на присудження судові витрати.

Наведені правові позиції дають підставу для висновку, що з дати набрання судовими рішеннями законної сили як про стягнення суми боргу, так і про стягнення судових витрат, зобов`язання відповідача сплатити кошти на користь позивача стали грошовими; та несвоєчасне їх виконання є підставою для застосування до боржника відповідальності, передбаченою частиною 2 статті 625 ЦК України.

Позивач вірно розраховував 3 % річних та інфляційне збільшення боргу, врахував, що розмір грошового зобов`язання в різні періоди був різним.

Розрахунки позивача відповідачем спростовані не були.

Спадкування, перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників.

Згідно з ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відтак, у випадку припинення відповідних правовідносин з пенсіонером у зв`язку з його смертю спірні відносини вже врегульовуються положеннями ч. 1 ст. 1227 ЦК України, якою визначено, що суми пенсії, які належали спадкодавцеві, але не були одержані ним за життя, передаються членам його сім`ї а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами тієї особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Законодавством визначено, що у подібних випадках не відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовилися від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини.

У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців.

Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.

Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку.

Положенням ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема, права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом. Право на такі виплати мають особистий характер, оскільки покликані забезпечити наявність засобів існування для конкретних осіб. Тому зі смертю уповноваженої особи припиняється і право на отримання відповідної виплати. Однак, наведене правило не застосовується до випадків, коли зазначені суми були нараховані, але не одержані спадкодавцем.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач успадкував кошти, які відповідач був зобов`язаний сплатити ОСОБА_2 (спадкодавцю), проте, внаслідок невиконання вказаного зобов`язання, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого права в порядку ст. 625 ЦК України.

Крім того, ОСОБА_1 06.10.2021 р. звертався до відповідача з заявою щодо проведення йому виплати коштів за рішенням суду, інфляційних втрат та трьох процентів річних у зв`язку з порушенням строків виплати коштів згідно з судовим рішенням.

Згідна листа № 12473- 19864/М-02/8-1000/21 від 17.11.2021р. відповідач ГУ ПФУ у Київській обл. відмовив у задоволенні заяви та зазначив, що погашення заборгованості належить до компетенції органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Спірні правовідносини у вказаній справі зводяться до питання про те, чи має право позивач на недоотриману пенсію з у порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України (стаття 1219 ЦК України).

Згідно із ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Відповідно до ч. 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.

Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

З п. 2.26 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, вбачається, що для виплати недоотриманої пенсії, яка ввійшла до складу спадщини, у зв`язку з відсутністю членів сім`ї або в разі незвернення ними за виплатою вказаної суми протягом шести місяців з дня відкриття спадщини до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається документ, що посвідчує особу заявника, свідоцтво про смерть, свідоцтво про право на спадщину.

Згідно із ч. 1 ст. 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно із статтею 66 Закону України «Про нотаріат» на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину.

Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України.

Відповідно до статті 68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.

Згідно із п. 4.14 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який було затверджено наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 із змінами та доповненнями, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічне твердження закріплене і в ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Зі змісту постанови Верховного Суду від 13 листопада 2019 року по справі № 570/6046/14-ц вбачається, що під час розгляду справ про визнання права власності на майно в порядку спадкування суду слід перевіряти чи були спадкоємцем здійснені всі необхідні заходи щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, чи вимагав він у відповідності до приписів пунктів 1, 3 глави 13 розділу I Порядку від нотаріусу винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва), чи оскаржував таку постанову у судовому порядку або відразу звернувся до суду за правилами позовного провадження.

На думку суду, зміст ст. 1296 ЦК України, ст. 66, 68 Закону України «Про нотаріат», п. 4.14 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України свідчить про те, що основним позасудовим способом оформлення права власності на майно в порядку спадкування є отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріуса.

Крім того, як вірно вказано у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Це пояснюється тим, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є виключним способом захисту прав спадкоємця, який може застосовуватися лише у випадку об`єктивної відсутності умов для отримання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальному порядку та неможливості усунення обставин, які створюють відсутність таких умов. Відсутність умов для отримання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальному порядку може бути усунута шляхом встановлення певного юридичного факту в суді або шляхом отримання певних документів, які дають змогу нотаріусу та спадкоємцю визначити точний обсяг спадкового майна.

Застосування іншого підходу призведе до того, що суд фактично перебере на себе функції нотаріуса у таких спадкових справах.

За таких обставин, суд звертає увагу, що позивачем не надано доказів, що він звертався до нотаріуса з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_2 , яка складається з недоотриманої пенсії.

Крім того, позивачем не надано суду жодного доказу, що померлий ОСОБА_2 , не отримував пенсію за життя.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосується предмета доказування.

Положеннями ст. 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги.

З огляду на вказані положення та встановлені обставини, а також з урахуванням надання достатніх належних та допустимих доказів, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню.

З урахуванням вищевикладеного, на підставі ст.ст.15, 328, 1216, 1218, 1223, 1268-1270 ЦК України, керуючись ст.ст. 4,10, 76-83, 89, 259, 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про стягнення суми - задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати у розмірі 79 416,04 грн та 3% річних у розмірі 10 547,65 грн, нарахованих на суму заборгованості у зв`язку з належним виконанням постанови Апеляційного Київської області від 02.11.2011 р. у справі № 22-а-22943/2011 за період з 18.12.2012 р. по 30.11.2021 р., а всього стягнути в розмірі 89 963,69 грн (вісімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот шістдесят три грн 69 коп).

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін у справі:

позивач - ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (місцезнаходження: 04071, м.Київ, вул.Ярославська, буд.40; ).

Суддя Н. М. Ларіонова