Провадження № 2/127/3865/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Бойко В.М.,

при секретарі Іщенко А.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про поділ майна, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про поділ майна

Позов мотивовано тим, що 13.04.1998 року позивач приватизував разом з дружиною та сином, відповідачами по справі, однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . При цьому, частки кожного із співласників виділено не було. На даний час ОСОБА_3 не може відчужити свою частку квартири, оскільки, такий розмір частки не визначений. Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся в суд із позовом про поділ квартири АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частки вказаної квартири, визнавши за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частки квартири, та визнавши за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частки квартири.

Ухвалою суду від 23.06.2025 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 06.08.2025 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгялду.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала за обставин викладених в ньому, просила позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі, не заперечувала щодо задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, однак, на адресу суду надіслав заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі, не заперечував щодо задоволення позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, враховуючи пояснення сторін по справі, зміст заяви відповідача ОСОБА_4 , суд приймає визнання відповідачами позову та вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 13.04.1998 року, адміністрація підприємства «АТ «Завод Термінал» посвідчив, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 дійсно належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_2 , та членам її сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с.4).

Відповідно до Листа №3207 від 23.05.2025 року КП «ВМБТІ» повідомило ОСОБА_2 , що згідно матеріалів інвентаризаційної справи №12870 на квартиру АДРЕСА_1 , станом на 29.12.2012 року за ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 зареєстрована квартира в цілому на праві спільної сумісної власності, на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 13.04.1998 року, адміністратицією підприємства АТ «Завод Термінал», згідно наказу від 13.04.1998 року №27 (а.с.5).

Відповідно до Технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 загальна площа квартири складає 29,8 кв.м., житлова 17,9 кв.м. (а.с.6-7).

Отже, на підставі вище вказаних доказів встановлено, що спірна квартира була набута сторонами у порядку приватизації на трьох осбі: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною 1 статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статтею 63 Сімейного кодексу України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частини першої статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Згідно до частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Статтею 370 Цивільного кодексу України передбачено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до частин 1-3 статті 372 Цивільного процесуального кодексу України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Отже, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Верховний Суд у своїй постанові від 18.10.2022 (справа № 369/13810/20) зазначає, що поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина четверта статті 71 СК України). Верховний Суд також зазначає, що у процесі поділу майна суди можуть одночасно застосовувати не один спосіб, а їх поєднання.

Враховуючи викладене та те, що позивачем доведено факт набуття даної квартири у власність у порядку приватизації, а відповідачами визнається даний факт, суд вважає можливим визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , припинивши право спільної сумісної власності.

Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», з відповідачів підлягає солідарне стягнення судового збору на користь держави.

На підставі викладеного, згідно ст. ст. 60, 65,69,70,71 Сімейного кодексу України, ст.ст.4,5,10,76-82,89,141,263-265, 280-282 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частку квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частку квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь держави судовий збір в розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено 25.11.2025 року.

Суддя: