Справа №638/8673/25
Провадження № 2/638/4801/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року м.Харків

Суддя Шевченківського районного суду м. Харкова Поляков О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кутоманової К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на спадкове майно (1/4 частини квартири) у порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Харківської міської ради, в якій просить визнати за ним право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом на 1/4 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті брата позивача - ОСОБА_2 .

Позовна заява мотивована тим, що після смерті у 2016 році матері позивача - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та його рідний брат ОСОБА_2 прийняли спадщину після смерті матері як спадкоємці за законом. До складу спадщини входила 1/2 квартири, що знаходиться у АДРЕСА_1 , що належала матері. Інша 1/2 частина квартири належить ОСОБА_1 на праві власності, відповідно до договору купівлі-продажу. Після смерті матері, 21.06.2017 позивач ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину, серія: №3-495, видане Шостою Харківською державною нотаріальною конторою. Отже, ОСОБА_1 є власником 3/4 квартири. Рідний брат позивача ОСОБА_2 після смерті матері за видачею свідоцтва про право на спадщину не звертався, відповідно правовстановлюючі документи на 1/4 квартири не оформив.

ІНФОРМАЦІЯ_1 рідний брат позивача ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . Оскільки ОСОБА_2 за своє життя не звернувся за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом, не оформив правовстановлюючий документ на квартиру, ОСОБА_1 не може надати нотаріусу документи, що посвідчують право власності ОСОБА_2 на 1/4 квартиру, як того вимагає п. 4.16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Окрім того, постановою державного нотаріуса Шостої Харківської міської нотаріальної контори Вовкожої О. від 28.09.2021 № 3444/02-31 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті брата, у якій вказувалося, що позивач спадщину не прийняв, заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори протягом строку, встановленого для прийняття спадщини не подав та за однією адресою з померлим на час відкриття спадщини не проживав і не був зареєстрований.

Позивач зазначає, що на момент смерті брат постійно проживав із позивачем ОСОБА_1 у квартирі, але реєстрації місця проживання за цією адресою не мав. Витяг з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання за №6311- від 15.03.2017 року засвідчує, що ОСОБА_2 був знятий з реєстраційного обліку з 12.04.2014 року. Місце проживання позивача ОСОБА_1 з 17.09.2003 року зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, позивач прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, відповідно до якої спадкоємець, який постійно проживав разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку, встановленого ст. 1270 Цивільного кодексу України, він не заявив про відмову від неї. Заяву про відмову від спадщини позивач не подавав. Окрім того, факт постійного проживання позивача разом з спадкодавцем можуть підтвердити свідки: вітчим ОСОБА_5 , що на момент відкриття спадщини постійно проживав за адресою АДРЕСА_1 , та батько - ОСОБА_6 , які на вимогу суду можуть надати відповідні свідчення. Спадкодавець одружений не був, дітей не мав. Батько спадкодавця проживав окремо та на спадщину спадкодавця не претендує, про що написав відповідну заяву нотаріусу. Мати - ОСОБА_3 померла як вже зазначено вище. Інших спадкоємців першої чи другої черги за законом, немає.

26.08.2025 від відповідача через "Електронний суд" надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача зазначила, що в обґрунтування заяви позивач вказує, що датою смерті ОСОБА_2 , відповідно до свідоцтва про смерть від 05.07.2018 серія НОМЕР_2 , є 19.07.2017, про що 05.09.2017 складено відповідний актовий запис № 12702, місце державної реєстрації Харківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. До нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті його брата, позивач звернувся лише 28.09.2021 із пропуском встановленого ст. 1270 ЦК України строку. Постановою державного нотаріуса Шостої Харківської міської нотаріальної контори Вовкожої О.М. від 28.09.2021 № 3444/02-31 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті брата ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зазначено, що позивач спадщину не прийняв, заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори протягом строку, встановленого для прийняття спадщини не подав та за однією адресою з померлим на час відкриття спадщини не проживав і не був зареєстрований. Отже, підставою для відмови позивачу у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно є не неможливість надати нотаріусу документи, що посвідчують право власності його брата на 1/4 квартири, як того вимагає п. 4.16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, як про це стверджує позивач, а неприйняття ним спадщини у встановлений законом строк. Проте, позивач звернувся до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно (1/4 частини квартири) у порядку спадкування за законом, а не із заявою про встановлення додаткового строку, достатнього для подання ним заяви про прийняття спадщини, або із позовною заявою про встановлення факту спільного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідач зазначає, що право власності на спадкове майно може бути визнане лише за тими спадкоємцями, які в установлені законом строк та спосіб прийняли спадщину. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Позивач не є таким, що прийняв спадщину, а тому за ним не може бути визнане право на спадкове майно.

Крім того, відповідач звертає увагу, що відсутність правовстановлюючого документу на 1/4 частину квартири на ім`я померлого ОСОБА_2 не є перешкодою в отриманні позивачем свідоцтва про право власності на таке майно. Більш того, право померлого ОСОБА_2 на 1/4 частину спірної квартири за життя ніким не оспорюється. Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21.06.2017, виданого державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Вовкожою О.М., ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є спадкоємцем 1/4 частини спадкового майна гр. ОСОБА_7 , 1951 р.н., свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частки спадщини ще не видано. Отже, ОСОБА_2 є таким, що прийняв спадщину після смерті своєї матері, хоча й не оформив її.

Щодо недоведеності позивачем факту постійного проживання разом зі спадкодавцем відповідач вказує, що жодних належних документальних доказів, що свідчать про постійне місце проживання із померлим братом позивачем не надано. У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що факт його постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть підтвердити свідки: вітчим ОСОБА_5 , що на момент відкриття спадщини постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 , та батько ОСОБА_6 , які на вимогу суду можуть надати відповідні свідчення. Проте, самі лише показання свідків, викликаних за заявою позивача, не можуть бути належними та достатніми доказами факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

30.09.2025 до суду через "Електронний суд" надійшли письмові заперечення на відзив на позовну заяву, у яких позивач не згодний з відповідачем, зазначає, що доводи відповідача засвідчують поверхове ознайомлення з матеріалами справи та обставинами, що мають значення для її вирішення. Основним аргументом відповідача є твердження про те, що позивач не прийняв спадщину через пропуск строку для її прийняття. Подальші міркування відповідача зводяться лише до виправдання цього хибного висновку. Однак позовні вимоги ґрунтуються на тому, що спадщина була прийнята належним чином, оскільки: позивач постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, протягом шестимісячного строку позивач не заявив про відмову від неї. З огляду на це, позивач не звертався за встановленням додаткового строку для прийняття спадщини, як радить відповідач, оскільки позивач спадщину прийняв, жодних строків не пропускав. Доводи відповідача про недоведеність факту постійного проживання позивача зі спадкодавцем та нібито підтвердження цього факту виключно показаннями свідків спростовуються належними доказами. Місцем постійного проживання позивача є кв. АДРЕСА_2 , що підтверджується наступним: вказана адреса є адресою реєстрації місця проживання позивача; за вказаною адресою позивач зареєстрований як фізична особа підприємець; позивач є власником 1/4 квартири АДРЕСА_2 , іншого житла у власності чи користуванні не має; поясненнями батька позивача та вітчима, що долучені до справи, які підтверджують факт постійного проживання позивача та спадкодавця за однією адресою.

Місцем постійного проживання спадкодавця ОСОБА_2 , на момент його смерті, була кв. АДРЕСА_2 , що підтверджується такими доказами: ОСОБА_2 належала 1/4 квартири АДРЕСА_2 , іншого житла у власності чи користуванні він не мав. Саме дах будинку АДРЕСА_3 , де знаходилося його помешкання, ОСОБА_2 обрав місцем, де закінчилося його життя, саме там було знайдено його тіло. Письмовими поясненнями батька позивача та вітчима, що долучені до справи, підтверджується факт постійного проживання позивача та спадкодавця за однією адресою. Свідченнями батька позивача, які позивач надавав у кримінальному провадженні №0003614. Сукупна оцінка наведених доказів дає підстави для беззаперечного висновку, що місцем проживання ОСОБА_2 була квартира АДРЕСА_2 . Отже, доводи відповідача щодо нібито неприйняття спадщини та пропуску строків є безпідставними та спростовуються наданими доказами. Позивач прийняв спадщину належним чином, постійно проживаючи разом зі спадкодавцем, а тому його право на спадкове майно підлягає визнанню судом у повному обсязі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 19 травня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2025 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду.

Позивач у судовому засіданні просив суд позовні вимоги задовольнити, визнати за ним право власності на 1/4 квартиру в порядку спадкування за законом за адресою: АДРЕСА_1 після смерті рідного брата ОСОБА_2 .

Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволені позову, оскільки позивачем не доведений факт спільного проживання із рідним братом ОСОБА_2 на час його смерті.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд дійшов висновку про повне задоволення позовних вимог.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

За приписом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилами ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 2 ст. 1261 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Як роз`яснює п.п. 2-3 п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

Для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію, або реєстраційного посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа.

Згідно зі статтею 68 Закону України «Про нотаріат» та підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки заборони або арешту цього майна.

Як свідчать матеріали справи, позивачу як спадкоємцю, відмовлено у підтверджені його прав шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з підстав непідтвердження прийняття спадщини, а також не подання заяви про прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_2 до нотаріальної контори протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для його оформлення у нотаріальному порядку.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Отже, відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець може звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

У постанові від 31 березня 2021 року у справі № 463/4616/18 (провадження № 61-20505св19) Верховний Суд вказав, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

За змістом частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України).

За змістом частин 1 та 3 статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Частиною 1 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема, у готелі чи у санаторії тощо).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьками записані ОСОБА_6 - батько та ОСОБА_3 - мати, є сином ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 ОСОБА_2 , народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками записані ОСОБА_6 - батько та ОСОБА_3 - мати, є другим сином ОСОБА_3 .

Згідно з копією договору купівлі-продажу серії ВАМ №922890 від 26.08.2023, засвідченого приватним нотаріусом, яка зареєстрована в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно, 1/2 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 , інша 1/2 частина квартири на праві власності належить синові ОСОБА_1 .

ОСОБА_3 , 1951 року народження, померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_5 , виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, від 26.08.2016. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, серії НМО 082649, зареєстрованим в реєстрі за номером 3-495 від 21.06.2017 на 1/2 частину спадщини (1/4 частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 ) видано спадкоємцю ОСОБА_1 . Свідоцтво про право на спадщину на другу 1/2 частину спадщини видано не було. Факт прийняття ОСОБА_2 своєї частки спадщини від померлої матері підтверджується письмовими матеріалами, показаннями свідків та не оспорюється сторонами справи. На момент відкриття спадщини ОСОБА_2 продовжував проживати за адресою АДРЕСА_1 , хоча і за власними переконаннями скасував реєстрацію свого місця проживання. За вказаною адресою ОСОБА_2 проживав до моменту смерті.

Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу №90211527, ОСОБА_1 належить 1/4 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, відповідно до копії свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , 1979 року народження, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, від 05.07.2018.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина у вигляді 1/4 частки квартири. ОСОБА_1 як спадкоємець за законом подав заяву до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 28.09.2021 було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки він не підтвердив прийняття спадщини, не подав заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_2 до нотаріальної контори протягом шестимісячного строку, встановленого для прийняття спадщини, та не надав довідку про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Водночас позивач наголошував, що на момент смерті його брат проживав разом із ним у квартирі, але реєстрація місця проживання за цією адресою не мав, був знятий з реєстраційного обліку з 12.04.2014 року.

Факт постійного проживання позивача разом із спадкодавцем підтверджується письмовими поясненнями ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який є рідним батьком ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який засвідчує, що його двоє синів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 тривалий час проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 , до смерті ОСОБА_2 у 2017 році. Його обізнаність зумовлена тим, що він регулярно спілкувався із синами, мав регулярне особисте і телефонне спілкування, відвідування синами батька, також був обізнаний іхнім спільним побутом. Повідомив, що ОСОБА_8 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_9 не мав реєстрації місця проживання з особистих переконань, однак фактично проживав за вказаною вище адресою до своєї смерті. ОСОБА_9 у шлюбі не перебував, дітей не мав, за весь час спільного спілкування батька із сином про одруження або народження дітей не повідомляв. Також зазначив, що на спадщину після смерті свого сина ОСОБА_10 не претендує, відповідну заяву подано до нотаріальної контори.

Свідок ОСОБА_5 у своїх письмових поясненнях підтвердив наступні обставини по справі: з ОСОБА_11 знайомий особисто з 1992 року, коли познайомився з його матір`ю - ОСОБА_3 . У 1998 році одружився із ОСОБА_3 . Протягом певного часу мешкали разом у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 мешкали разом до моменту їх смерті. Після смерті дружини ОСОБА_14 , у 2016 році продовжував мешкати у квартирі АДРЕСА_2 до 6 квітня 2022 року, коли був змушений евакуюватися з м. Харкова і наразі мешкає як ВПО у АДРЕСА_4 . ОСОБА_9 , через свої особисті переконання та світогляд, не реєстрував місце проживання, однак на момент своєї смерті проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні свідок ОСОБА_5 свої письмові пояснення підтвердив у повному обсязі, ще раз наголосив, що ОСОБА_9 та ОСОБА_15 проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 до смерті ОСОБА_16 , хоча він через свої особисті переконання не був зареєстрований за вказаною вище адресою.

Крім зазначених доказів факт постійного проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується тим, що вказана адреса є зареєстрованим постійним місцем проживання позивача, є місцем реєстрації позивача як фізичної особи підприємця, позивач є власником 3/4 вказаної квартири та іншого житла у власності не має.

Доказів на спростування такого факту відповідач не надав.

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживає разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Отже, щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори в межах 6 місячного строку, встановленого для прийняття спадщини (ст. 1270 ЦК України). Строк, визначений ст. 1270 ЦУК України, в такому випадку застосовується для відмови від спадщини, а не для її прийняття.

ОСОБА_1 заяву про відмову від спадщини не подавав.

Позивач є єдиним спадкоємцем померлого ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_6 відмовився від прийняття спадщини, однак оформити свої спадкові права після смерті рідного брата не мав змоги через недоведеність фактичного прийняття спадщини.

Враховуючи вищезазначене, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки позивач зі свого боку вжив усіх необхідних та передбачених законом заходів для реалізації своїх спадкових прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позовних вимог судовий збір, сплачений позивачем, підлягає відшкодуванню з боку відповідача.

Керуючись ст. 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 223, 258-259, 263-265, 273-274, 279, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , до Харківської міської ради, , адреса реєстрації: Харків, пл.Конституції 7, про визнання права власності на спадкове майно (1/4 частини квартири) у порядку спадкування за законом задовольнити повністю.

Визнати право власності ОСОБА_1 на спадкове майно в порядку спадкування за законом на 1/4 квартири за адресою: АДРЕСА_1 після смерті рідного брата ОСОБА_2 .

Стягнути з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 3026,77 грн.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О. В. Поляков