справа № 619/4439/25
провадження № 2/619/1959/25
Рішення

іменем України

24 листопада 2025 року,

м. Дергачі,

Дергачівський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді Нечипоренко І.М., за участю секретаря судового засідання Міщенко О.О., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу № 619/4439/25,

ім`я (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Приватне сільськогосподарське підприємство «Граніт»,

вимоги позивачки: про розірвання договору оренди та стягнення орендної плати,

представник позивача: Пантелей В.В.,

представниця відповідача: Вишневецька Т.А.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 , у інтересах якого діє представник адвокат Пантелей В.В., звернувся до суду з позовом, у якому просить розірвати договори оренди землі від 27.10.2011 та від 08.11.2012 та стягнути заборгованість за орендну плату за період 2019-2024 за договором оренди від 27.10.2011 у розмірі 33964,78 грн та заборгованість за договором оренди землі від 08.11.2012 у розмірі 35532,25 грн. У обґрунтування позову зазначено, що 21.03.2003 розпорядженням голови Золочівської РДА №86 у приватну власність ОСОБА_2 передано дві земельні ділянки на території Писарівської сільської ради: площею 4,8338 га (кадастровий №:02:002:0604) та 4,7860 га (кадастровий №:02:002:0605), право власності підтверджене державними актами серії ХР №084902 і №084903 від 08.09.2004. Між ОСОБА_2 та ПСП «Граніт» укладено договори оренди: від 27.10.2011 (Договір-1) на ділянку №:02:002:0604 площею 4,8338 га строком на 25 років, та від 08.11.2012 (Договір-2) на ділянку №:02:002:0605 площею 4,7860 га строком на 25 років. Після смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина на зазначені ділянки. 10.04.2019 за позивачем зареєстровано право власності на зазначені земельні ділянки, а отже, він як спадкоємець, набув в усіх відносних прав та обов`язків, які належали ОСОБА_2 , в тому числі і на отримання плати за оренду.

Представницею відповідача - адвокатом Вишневецькою Т.А. надано відзив, у якому просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що 27.10.2011 та 08.11.2012 між ПСП «Граніт» (орендар) і ОСОБА_2 , спадкоємцем якого є позивач (орендодавець), укладено договори оренди земельних ділянок площею 4,8338 га та 4,7860 га на території Писарівської сільської ради строком на 25 років. Орендна плата визначена у натуральній формі на суму 3420,00 грн щороку, без урахування індексу інфляції, зі строком внесення з 1 серпня до 31 грудня. Договори передбачають право орендодавця на своєчасне отримання орендної плати та можливість розірвання у разі порушення зобов`язань. Законодавство (ст. 24 ЗУ «Про оренду землі», п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України, ст. 32 ЗУ «Про оренду землі», ч. 2 ст. 651 ЦК України) встановлює, що договір оренди може бути розірваний у разі систематичної (двох і більше випадків) несплати орендної плати або істотного порушення умов договору. Правові позиції Верховного Суду підтверджують, що систематична несплата є самостійною підставою для розірвання, а часткова недоплата може бути підставою лише у разі істотності порушення. У 2019 році на адресу позивача представником відповідача ОСОБА_3 здійснено грошовий переказ в сумі 5112,56 грн та 5062,01 грн, у 2020 році - в сумі 10174,57 грн, у 2021 році 13 680,00 грн, у 2023 році - 8191,00 грн, у 2024 році 10000,00 грн. Зазначає, що такий спосіб оплати відповідає договору та є вимушеним і законним. Відповідач також заперечує розрахунок позивача щодо заборгованості за 20192024 роки, оскільки позивач застосував нормативно-грошову оцінку станом на 2025 рік, яка не діяла у відповідні періоди. Оскільки зміни НГО у 20192024 роках не проводилися, підстав для перерахунку орендної плати немає, а виплата наперед договором не заборонена. Отже, доводи про несплату орендної плати та наявність підстав для розірвання договорів є безпідставними, а вимоги позивача у цій частині не підлягають задоволенню.

Представником позивача надано відповідь на відзив, у якій зазначено, що постановою Харківського апеляційного суду від 28.01.2021 у справі № 622/651/19 рішення суду першої інстанції в частині розірвання договорів оренди було скасовано, у позові про розірвання - відмовлено, а з позивача стягнуто судовий збір. Суд тоді встановив, що ОСОБА_4 направляв вимоги про сплату орендної плати, ПСП «Граніт» погодилось сплатити її у грошовій формі та здійснило переказ 20599,00 грн за 20162018 роки, однак доказів направлення проектів додаткових угод не надало. Відповідач стверджує, що у 20192024 роках орендну плату надсилав поштовими переказами, наводячи суми за кожен рік, але підтверджує лише частину чеків, а решту обіцяє надати пізніше. При цьому незрозуміло, яку посаду мала Толюпа Т.О., яка здійснювала перекази, оскільки керівником ПСП «Граніт» є ОСОБА_5 . Відповідач також посилається на направлений адвокатський запит до АТ «Укрпошта» та на постанову Верховного Суду від 18.03.2020, однак не надає жодного доказу фактичного здійснення грошових переказів позивачу за договорами оренди земельних ділянок за кадастровими № :02:002:0604 та № :02:002:0605 за 20192024 роки. Посилання відповідача на сплату податків як податковим агентом не підтверджує виконання ним обов`язку зі сплати орендної плати орендодавцю. Отже, доказів належної та своєчасної сплати орендної плати відповідач не надав, тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Представницею відповідача адвокатом Вишневецькою Т.А. надано заперечення, у якому зазначає, у відповіді на відзив позивач зазначає, що відповідач посилається на лист від 27.06.2019 щодо направлення проектів додаткових угод про сплату орендної плати у натуральній та грошовій формах, однак доказів направлення цього листа позивачу не надано. Водночас факт направлення листа від 27.06.2019 був установлений постановою Харківського апеляційного суду від 28.01.2021 р. у справі №622/651/19, і відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не потребує доказування. Щодо ролі ОСОБА_3 , через яку здійснювались грошові перекази позивачу, вона була представником ПСП «Граніт» на підставі довіреностей. У відзиві відповідачем вказано, що у 20192024 роках орендна плата сплачувалась шляхом поштових переказів, що підтверджується наданими фіскальними чеками: 25.02.2021 - 6840,00 грн; 25.02.2021 - 6840,00 грн; 26.12.2023 - 8191,00 грн; 10.12.2024 - 10000,00 грн. Додатково надано фіскальний чек від 26.12.2019 на суму 8191,00 грн, а решта чеків буде подана після завершення опрацювання архіву. АТ «Укрпошта» у відповіді на адвокатський запит повідомила, що інформація про поштові перекази з 2018 до 16.10.2023 в автоматизованій системі відсутня, а з 16.10.2023 дані надаються за останні 5 років. Надавши доступну інформацію, Укрпошта підтвердила, що переказ 8191,00 грн від 26.12.2023 виплачено 12.01.2024, а переказ 10000,00 грн від 10.12.2024 - 18.12.2024. Це спростовує твердження позивача про несплату орендної плати за 2019-2024 роки. Відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення користування землею є систематична несплата орендної плати. ч. 1 ст. 32 Закону «Про оренду землі» передбачає розірвання договору в разі невиконання обов`язків. Правові висновки Верховного Суду (постанови від 20.11.2024 у справі №918/391/23 та від 30.09.2020 у справі №417/4629/17) уточнюють: систематична несплата - це два і більше випадки повної несплати; при частковій несплаті застосовується ч. 2 ст. 651 ЦК України і оцінюється істотність порушення. Спірні договори передбачають щорічну орендну плату у натуральній формі на 3420 грн за кожним договором, усього 6840,00 грн на рік. Надані чеки підтверджують виплату сум, що перевищують визначений розмір: за 2019 в сумі 8191,00 грн, за 2021 в сумі 13680,00 грн, за 2023 в сумі 8191,00 грн, за 2024 в сумі 10000,00 грн. Отже, навіть за відсутності доказів переказів за 2020 та 2022 роки, суми виплат у попередні роки свідчать про відсутність систематичної несплати. Доводи позивача про порушення відповідачем умов договорів не підтверджуються. Підстав для розірвання договорів оренди через систематичну несплату немає, оскільки відповідач здійснював виплату орендної плати шляхом поштових переказів.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 06.08.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 13.10.2025, яке було відкладено на 17.11.2025 у зв`язку з витребуванням доказів та було здійснено перехід до стадії ухвалення судового рішення, проголошення якого в цьому судовому засіданні призначено на 24.11.2025.

Відповідно до ухвали суду від 17.11.2025 представниці відповідача адвокату Вишневецькій Т.А. відмовлено у задоволенні клопотання про виклик свідків.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

27 жовтня 2011 року було укладено договір оренди землі між ОСОБА_2 (орендодавцем) та ПСП «Граніт» (орендарем), останній прийняв у строкове (на 25 років) платне користування земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0604 площею 4,8338 га, розташовану на території Писарівської сільської ради Золочівського району Харківської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 25 років.

Крім того, 08 листопада 2012 року було укладено договір оренди землі між ОСОБА_2 (орендодавцем) та ПСП «Граніт» (орендарем), останній прийняв у строкове (на 25 років) платне користування земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0605 площею 4,7860 га, розташовану на території Писарівської сільської ради Золочівського району Харківської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 25 років (а.с. 26-27).

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 став ОСОБА_1 та 10.04.2019 отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом р. №1-275 та №1-276

ОСОБА_1 є власником земельних ділянок кадастрові номери :02:002:0604 площею 4,8338 га та :02:002:0605 площею 4,7860 га на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 10.04.2019 №1-275 та №1-276 (а.с. 2223), що також підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 2425).

Згідно зі статтею 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі», перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Відповідно до частин першої, третьої статті 148-1 ЗК України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки.

Отже, ОСОБА_1 , як спадкоємець після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є правонаступником усіх прав і обов`язків орендодавця у зазначених вище договорах.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Неодмінним елементом правовідносин є їхній зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певні матеріальні або нематеріальні блага з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створенням об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та (або) нематеріального блага.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правовідносини сторін за договором оренди землі регулюються спеціальним Законом України «Про оренду землі», ЗК України та загальними нормами ЦК України щодо підстав дострокового розірвання такого договору.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 24 Закону України «Про оренду землі» передбачено право орендодавця вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Згідно з частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Згідно зі статтями 13, 15, 21 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. У разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки може бути підставою для розірвання такого договору.

Отже, наведеними положеннями закону, які регулюють спірні відносини, передбачена систематична (два і більше випадки) несплата орендної плати, передбаченої договором, як підстава для розірвання договору оренди.

Ураховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди.

У частині першій статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Застосування такого правового наслідку як розірвання договору судом саме з підстави істотності допущеного порушення договору, що значною мірою позбавляє того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Винна поведінка, яка є підставою для припинення правовідносин, кореспондується з обов`язком та небажанням його виконувати на умовах, визначених договором.

Відсутність у договорі обов`язку перераховувати кошти на депозит нотаріуса і нездійснення орендарем таких дій, не може бути безумовною підставою для розірвання договору, а лише тягне за собою виплату цих сум.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 709/1089/17 (провадження № 61-12745сво18).

Істотним слід визнавати таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Отже, стороною, якою заявлено вимоги про розірвання договору, повинно бути доведено наявність істотного порушення договору та наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, тобто існування цих двох умов у їх сукупності.

Оцінюючи доводи відповідача щодо здійснення ним оплати орендної плати за спірними договорами оренди земельних ділянок, суд зазначає таке.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Відповідно до п. 9-11 Договору орендна плата вноситься орендарем щорічно в натуральній формі фуражними пшеницею або ячменем за домовленістю сторін на суму 3420,00 грн. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється без урахування індексів інфляції, у зв`язку з виплатою орендної плати в натуральній формі. Орендна плата вноситься у такі строки: з 01 серпня по 31 грудня.

Водночас Договорами оренди не визначено порядок розрахунку орендаря з орендодавцем (місце розрахунку, через наданий орендодавцем банківській рахунок, поштовим переводом за місцем проживання орендодавця, тощо).

Представниця відповідача посилається на те, що обов`язок зі сплати орендної плати виконувався належним чином, а надані фіскальні чеки та поштові квитанції підтверджують факт перерахування коштів на адресу орендодавця.

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , як власники ПСП «Граніт», відповідно до довіреностей від 16.01.2020 та 18.07.2024, уповноважили Толюпу Тетяну Олександрівну представляти інтереси підприємства з усіма повноваженнями перед усіма особами.

На підтвердження свого обов`язку за Договорами оренди представниця відповідача надала суду фіскальні чеки, що підтверджують щорічні грошові переводи на ім`я позивача в рахунок виплати орендної плати, зокрема, 26.12.2019 в сумі 8191,00 грн; 25.02.2021 в сумі 6942,60 грн; 26.12.2023 в сумі 8251,00 грн; 10.12.2024 в сумі 10000,00 грн.

На запит адвоката Вишневецької Т.А. листом від 20.10.2025 АТ «Укрпошта» підтвердило факти надіслання ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 грошових переказів за період з 16.10.2023 та отримання ним, а саме: 18.12.2024 в розмірі 10000,00 грн та 12.01.2024, який надісланий був 26.12.2023, в сумі 8191,00 грн. Інформація щодо грошових переказів до 16.10.2023 в автоматизованій системі Укрпошти відсутня.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні не заперечував, що кошти отримував, але зазначив, що невідомо за що були ці кошти і невідомо від кого, оскільки фіскальні чеки не містять ані призначення платежу, ані платника - ПСП «Граніт» та зазначив, що будь-яких інших договірних відносин з відповідачем не має, крім оспорюваних кредитних договорів.

Водночас, позивач при зверненні до суду з позовною заявою не надав належних та допустимих доказів того, що він звертався до відповідача з питань узгодження порядку виплати орендної плати та за наслідками його звернення йому було відмовлено в такій видачі або існували інші обставини щодо неотримання ним орендної плати у грошовій формі.

Крім того, ПСП «Граніт» як податковим агентом, у 2019 році сплачено податки з доходів платника з РРОКПП (цей номер відповідає ОСОБА_1 ) на суму нарахованого та виплаченого доходу в розмірі 920,25 грн; у 2020 - 1831,41 грн.

За відомостями Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми та джерела доходів, отриманих від податкових агентів, ОСОБА_1 у 2020 році від ПСП «Граніт» отримав 10174,57 грн за надання земельної частки (паю) в лізинг, оренду або суборенду.

Відповідно до пункту 41 спірних Договорів сторона, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що це порушення сталося не з її вини.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 532 ЦК України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться за грошовим зобов`язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання;

З огляду на викладене, матеріали справи містять докази того, що відповідач здійснював дії щодо належного виконання умов спірних договорів оренди земельних ділянок, а саме щодо сплати орендної плати у розумінні пункту 4 частини першої статті 532 ЦК України.

Отже, відповідачем доведено вчинення реальних дій з виплати орендодавцю орендної плати за двома спірними договорами, спрямованими на виконання грошового зобов`язання за оспорюваними договорами оренди землі шляхом виплати їх кредитору за місцем його проживання шляхом перерахування грошових коштів поштовими переводами позивачу, що виключає винну поведінку орендаря щодо небажання виконувати договір на умовах, визначених Договором та для припинення відносин за цим договором.

Водночас, позивачем не спростовано доводи відповідача, що за наданими фіскальними чеками ним були отримані інші платежі, ніж орендна плата за оспорюваними договорами. Позивачем вказані докази не спростовано, та не надано належних підтверджень на обґрунтування своїх доводів щодо незрозумілості платника та призначення платежу за указаними вище фіскальними чеками.

Так, відповідачем не надано доказів виплати орендної плати за 2022 рік, проте з огляду на встановлені обставини та наведені норми права недоведеність виплати орендної плати за один рік не створює систему порушень щодо невиконання обов`язку орендаря по виплаті орендної плати.

При цьому, суд зазначає, що така позиція позивача свідчить про створення ним штучних підстав для розірвання договорів оренди.

Викладене узгоджується з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленим у постанові від 03 лютого 2020 року у справі № 390/384/19 (провадження № 61-16840св19).

Тому виходячи з вищевикладеного суд дійшов висновку, що згідно з положеннями статті 32 Закону України «Про оренду землі», частини 2 статті 651 ЦК України відсутні підстави для розірвання договору оренди землі у зв`язку з систематичною несплатою орендної плати та порушення орендарем умов договору.

Оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлено систематичну (два і більше випадків) несплату орендної плати, то відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень закону про істотне порушення умов договору у зв`язку із систематичною несплатою орендних платежів та задоволення позовних вимог про розірвання договору. Оскільки позовна вимога про припинення права оренди є похідної від вимоги про розірвання договору оренди землі, то така вимога також не підлягає задоволенню.

За таких обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за орендну плату за 2022 рік в сумі 6840,00 грн відповідно до умов договорів від 27.10.2011 та від 08.11.2012.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги в частині стягнення орендної плати підлягають задоволенню частково (9,84%), а при зверненні до суду позивачем сплачено на користь позивача судовий збір в розмірі 119,18 грн.

Керуючись ст. 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства «Граніт» на користь ОСОБА_1 заборгованість зі сплати орендної плати за 2022 рік за договором оренди від 27.10.2011 земельної ділянки кадастровий номер :02:002:0604 площею 4,8338 га в сумі 3420,00 грн та зі сплати орендної плати за 2022 рік за договором оренди від 08.11.2012 земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0605 площею 4,7860 га в сумі 3420,00 грн, а всього 6840,00 (шість тисяч вісімсот сорок гривень).

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства «Граніт» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 119,18 грн (сто дев`ятнадцять гривень 18 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) сторін:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

відповідач: Приватне сільськогосподарське підприємство «Граніт», , місцезнаходження: 62233, Харківська область, Богодухівський район, с. Рясне, вул. Рябка, буд. 4.

Суддя І. М. Нечипоренко