Житомирський апеляційний суд
Справа №274/831/25 Головуючий у 1-й інст. Большакова Т. Б.
Категорія 84 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №274/831/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист авторських прав, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - Михаленко Лесі Степанівни на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13 жовтня 2025 року, постановлену під головуванням судді Большакової Т.Б. в м. Бердичеві,

в с т а н о в и в :

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суд з даним позовом, у якому просила визнати авторські права на текст твору під назвою «План контрольних дат»; визнати факт порушення ОСОБА_2 авторського права ОСОБА_1 , припинити порушення авторського права ОСОБА_1 на твір (текст) "План контрольних дат", шляхом зобов`язання ОСОБА_2 вказати в акаунті ІНФОРМАЦІЯ_1 в соціальній мережі Instagram за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 що авторкою тексту допису за посиланням за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_1 із активним гіперпосиланням на акаунт ОСОБА_1 @ ІНФОРМАЦІЯ_3 стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію у вигляді разової виплати, як один із механізмів захисту прав автора та види відповідальності визначені статтями 53-58 Закону України "Про авторське право і суміжні права", в розмірі 9084,00 грн; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, в т.ч. судовий збір, а також витрати на правничу допомогу, яка за попереднім підрахунком становить 75 000 грн і буде уточнена після винесення рішення; розглянути судом питання накладення на ОСОБА_2 штрафу в розмірі 10% суми, яка потенційно може бути присуджена судом на користь ОСОБА_1 , до державного бюджету в порядку ч. 4 ст. 55 Закон України «Про авторське права і суміжні права».

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25.09.2025 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6056,00 грн компенсації за порушення авторських прав та 5000,00 грн моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 701,69 грн. В іншій частині позову відмовлено.

01 жовтня 2025 року представник ОСОБА_1 - Михаленко Л.С. подала клопотання про долучення доказів понесених витрат на правничу допомогу та просила стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 62500,00 грн, а також 02.10.2025 подала заяву, в якій просила ухвалити додаткове рішення по справі №274/831/25. Заява обґрунтована тим, що 25.09.2025 судом було ухвалено рішення в цій справі, яким було частково задоволено вимоги позивачки. Однак, питання стягнення витрат на правничу допомогу не було розглянуто.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13 жовтня 2025 року заяву представника позивача Михаленко Л.С. про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист авторських прав, залишено без розгляду.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - Михаленко Л.С. подала апеляційну скаргу, у якій просить її скасувати, передати справу до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення із зобов`язанням розглянути заяву по суті за наявними матеріалами та з урахуванням правових позицій Верховного Суду. Апеляційна скарга мотивована тим, що 01.10.2025 представник позивачки подала клопотання про долучення доказів понесених витрат на правничу допомогу, просила стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 62500 грн, а також 02.10.2025 заяву, в якій просить ухвалити додаткове рішення по справі №274/831/25. 02.10.2025 також подала заяву про винесення додаткового рішення по справі. Залишаючи заяву без розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку, що пропущено п`ятиденний строк, передбачений ч. 8 ст. 141 ЦПК України, для подання доказів судових витрат. Такий висновок є помилковим як з огляду на предмет і зміст ст. 141 ЦПК України, так і з огляду на реальний склад матеріалів справи, які вже містили істотну частину доказів витрат, що надавали суду можливість ухвалити додаткове рішення без жодних «додаткових» документів. По-перше, суд неправильно ототожнив процесуальний режим подання «доказів судових витрат» і подання «заяви про ухвалення додаткового рішення». Частина 8 статті 141 ЦПК України регулює виключно строк подання доказів (договорів, рахунків тощо), тобто матеріалів, які підтверджують розмір і склад витрат. Ця норма не встановлює і не може встановлювати обмеження щодо самої заяви про ухвалення додаткового рішення. Питання заяви вирішується за ст. 270 ЦПК України: якщо під час ухвалення рішення суд не вирішив питання про судові витрати, він «може ухвалити додаткове рішення», і робить це «на підставі наявних у справі матеріалів», а за потреби - з викликом сторін. Отже, навіть якщо нові платіжні документи подані пізніше, це не позбавляє суд обов`язку перевірити, чи достатньо вже наявних у справі доказів для ухвалення додаткового рішення. Фактично суд підмінив зміст ст. 270 ЦПК України процесуальним фільтром ч. 8 ст. 141 ЦПК України, чого закон не передбачає. По-друге, у матеріалах справи вже були наявні належні і допустимі докази, які дозволяли встановити склад і розмір витрат без залучення документів. Разом із позовом позивачка подала договір про надання правничої допомоги та додаткову угоду № 2 від 15.01.2025, що визначають фіксовану суму супроводу (45 000 грн), порядок обліку участі в засіданнях (1 500 грн за кожне онлайн-засідання) і гонорар успіху (10 000 грн). У справі наявні процесуальні документи представника, подані від її імені, а також дані суду про проведені засідання і участь адвоката в п`яти засіданнях (17.03.2025, 24.04.2025, 03.06.2025, 08.07.2025, 24.09.2025). Тобто обсяг наданих послуг та мінімально необхідні вихідні для визначення їх вартості містилися у справі з моменту розгляду по суті. За змістом ч. 8 ст. 141 ЦПК України суд встановлює розмір витрат «на підставі поданих сторонами доказів». Коли частина доказів була подана із позовом, а інша частина підтверджується матеріалами самої судової справи (фактом подання документів, участю у засіданнях тощо), суд зобов`язаний оцінити вже наявний масив доказів і ухвалити додаткове рішення. Посилання ухвали на «відсутність доказів у п`ятиденний строк» ігнорує те, що істотні докази були подані завчасно і перебували у розпорядженні суду. По-третє, навіть якби суд визнав, що окремих документів бракує, він не мав права «закрити двері» до вирішення питання витрат формальним посиланням на строк без оцінки поважності причин та без перевірки можливості ухвалити додаткове рішення на підставі вже наявних матеріалів. Стаття 127 ЦПК України дозволяє поновити пропущений строк, встановлений законом, за наявності поважних причин. суд допустив вибіркове застосування процесуальних норм і порушив принцип рівності сторін та змагальності (ст. 12, 13 ЦПК України). Відзив відповідачки було прийнято з пропуском строку майже на два місяці (відповідачка клопотання про поновлення строку не заявляла, сторона позивачки заперечувала проти прийняття таких документів, суд самостійно прийняв рішення прийняти), тоді як питання про витрати позивачки фактично «заблоковано» посиланням на один день формального пропуску для окремих доказів. Така асиметрія підходів без жодного переконливого пояснення свідчить про нерівність у процесуальних можливостях сторін і є самостійною підставою для скасування ухвали. Суд не врахував усталену правову позицію Верховного Суду, відповідно до якої до розподілу підлягають як уже сплачені, так і ті витрати на правничу допомогу, що «мають бути сплачені (будуть сплачені)» згідно з договором (зокрема, постанова ВП ВС від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; постанова ОП КГС ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19). У даній справі договір і додаткова угода прямо визначають склад і вартість послуг, включно з участю у засіданнях і гонораром успіху. Отже, навіть без новоподаних платіжних інструкцій, суд був зобов`язаний визначити розмір належної компенсації, виходячи з умов договору, фактичного обсягу наданих послуг і загальних критеріїв розумності та пропорційності. Узагальнюючи, ч. 8 ст. 141 ЦПК України встановлює строк для подання саме додаткових доказів, але не обмежує право сторони звернутися із заявою про ухвалення додаткового рішення за ст. 270 ЦПК України і не звільняє суд від обов`язку розглянути таку заяву по суті на підставі вже наявних у справі матеріалів. У даній справі матеріали про витрати на правничу допомогу були: договір, додаткова угода з фіксованими ставками, підтверджена участь адвоката у п`яти засіданнях, подані нею процесуальні документи, а також сам факт часткового задоволення позову, який активує умови гонорару успіху. За цих обставин суд першої інстанції мав ухвалити додаткове рішення щодо розподілу витрат або, як мінімум, оцінити наявні докази і мотивовано визначити суму компенсації, а не залишати заяву без розгляду з формальних підстав.

07 листопада 2025 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4. подав відзив, у якому просить апеляційну скаргу апеляційну скаргу адвоката Михаленко Л.С. в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13.10.2025 залишити без змін. Зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, оскільки ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам процесуального закону, ґрунтується на належно встановлених обставинах справи та прийнята з дотриманням норм ЦПК України. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, докази, які підтверджують розмір судових витрат, подаються стороною до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення дебатів така сторона зробила про це відповідну заяву. Тобто, сторона яка бажає отримати компенсацію витрат пов`язаних з розглядом справи, повинна подати відповідну заяву до закінчення судових дебатів. Навіть наявність у матеріалах справи договору про правничу допомогу чи платіжних документів не звільняє сторону від обов`язку звернутися до суду із процесуальною заявою у встановлений строк. Відповідно, якщо учасник справи до закінчення судових дебатів не заявив клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, суд не має підстав для розгляду питання про розподіл здійснених учасником витрат на професійну правничу допомогу. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. Схожих висновків дійшов Верховний Суд і у постановах від 22.03.2018 року у справі № 910/9111/17 та від 14 .01.2019 року у справі № 927/26/18. Як встановив суд першої інстанції, вступну та резолютивну частину рішення проголошено 25 вересня 2025 року, при цьому представник позивача була присутня у судовому засіданні, однак не скористалась своїм процесуальним правом. Відтак кінцевим днем для подання доказів судових витрат було 30 вересня 2025 року включно. Представник позивача подала клопотання про долучення доказів лише 01 жовтня 2025 року, а заяву про ухвалення додаткового рішення - 02 жовтня 2025 року, тобто після спливу процесуального строку, встановленого ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Посилання апелянта на положення статті 270 ЦПК України є помилковим і таким, що ґрунтується на неправильному тлумаченні норм процесуального права. Зазначена стаття визначає лише підстави для ухвалення додаткового рішення - тобто випадки, коли суд має право чи обов`язок постановити додаткове рішення, якщо певні питання (зокрема судові витрати) не були вирішені у резолютивній частині основного рішення. Водночас стаття 270 ЦПК не регулює порядок і строки подання доказів судових витрат. Порядок подання таких доказів прямо врегульований саме ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Тлумачення апелянта фактично зводиться до ігнорування вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України, що суперечить системному підходу до застосування норм процесуального закону. Тому посилання апелянта на те, що суд мав самостійно врахувати наявні в матеріалах справи документи, суперечать процесуальним нормам та є безпідставним. Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано констатував факт пропуску строку та дійшов висновку про неможливість розгляду поданої заяви по суті.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Залишаючи заяву представника ОСОБА_1 - Михаленко Л.С. про ухвалення додаткового рішення без розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку, що представник позивача звернулася із клопотанням про долучення доказів 01.10.2025 та заявою про ухвалення додаткового рішення 02.10.2025, тобто, поза межами встановленого п`ятиденного строку. В заяві не вказані, відповідні докази на підтвердження поважності причин пропуску вказаного строку, не надано клопотання про поновлення такого строку не заявлено.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Аналіз змісту наведеної частини статті дає підстави для висновку, що можливість подання сторонами доказів в підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції.

Згідно п.5 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: як розподілити між сторонами судові витрати.

В поданій позовній заяві представник ОСОБА_1 - Михаленко Л.С. просила стягнути з ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу понесені в суді першої інстанції у розмірі 75000,00 грн.

Із матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви додані докази на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу, а саме: ордер на надання правничої допомоги від 15.01.2025; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №2933; договір про надання правничої допомоги №88ПД, укладений між адвокатом Михаленко Л.С. та ОСОБА_1 09.01.2025; додаткову угоду №2 від 15.01.2025 до договору про надання правничої допомоги №88ПД від 09.01.2025 року.

Судом першої інстанції у цій справі ухвалено судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6056,00 грн компенсації за порушення авторських прав та 5000,00 грн моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 701,69 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Відповідно на виконання вимог ч.2 ст.141, ст.264 ЦПК України суд першої інстанції був зобов`язаний здійснити розподіл судових витрат, проте судом першої інстанції вирішено питання лише щодо відшкодування позивачу судових витрат у вигляді судового збору, та не враховано, що позивачем під час розгляду справи у суді першої інстанції також понесені судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, що і стало підставою для звернення представника ОСОБА_1 - Михаленко Л.С. із заявою про ухвалення додаткового рішення.

Порядок та підстави ухвалення додаткового рішення визначені статтею 270 ЦПК України.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. У справі, що переглядається встановлено, що судовий наказ видано відповідно до пункту 1 частини першої статті 161 ЦПК України, що не виключає можливість подання заяви про його скасування.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд першої інстанції безпідставно не врахував надані стороною позивача суду першої інстанції докази про підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, помилково обґрунтовуючи свою відмову в ухваленні додаткового рішення поданням таких доказів поза межами встановленого п`ятиденного строку.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції, залишаючи заяву представника ОСОБА_1 - Михаленко Л.С. про ухвалення додаткового рішення без розгляду не врахував усіх положень процесуального закону.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (стаття 379 ЦПК України).

Оскільки під час вирішення заяви представника ОСОБА_1 - Михаленко Л.С. судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Михаленко Лесі Степанівни задовольнити.

Ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13 жовтня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 листопада 2025 року.

Головуючий

Судді