Справа № 525/1415/24
Провадження №2/525/94/2025 Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13.11.2025 селище Велика Багачка
Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі:
головуючої судді Прасол Я.В.,
секретаря судового засідання Корж Т.Ю.,
з участю представника позивача Синенко О.М.,
представника відповідача ПП «Агроінвест-Транзит» адвоката Бибика В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Велика Багачка Полтавської області в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження матеріали цивільної справи за позовом Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» до ОСОБА_1 , Приватного підприємства «Агроінвест-Транзит» про витребування майна з чужого незаконного володіння,
У листопаді 2024 року ДСГП «Ліси України» звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ПП «Агроінвест-Транзит» з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння.
15.11.2024 судом було відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 16.12.2024, сторонам роз`яснено порядок та строки подання заяв по суті справи (а.с. 79 Т. 1).
09.01.2025 до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій представник позивача просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з огляду на те, позивач є належним користувачем земельної ділянки, що підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування. Факт перетину також належним чином підтверджується матеріалами справи. Вважає безпідставним посилання представника відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності, оскільки про порушення своїх прав позивач дізнався лише отримавши листа ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» ВО «Укрдержліспроект» від 15.07.2024 №362 (а.с. 124-130 т.1).
У судовому засіданні представник позивача Синенко О.М. заявлені позовні вимоги підтримала повністю, просила позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.
У судовому засіданні представник відповідача ПП «Агроінвест-Транзит» адвокат Бибик В.А. зазначив, що відповідач заявлені позовні вимоги не визнає повністю, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позов.
Відповідач ОСОБА_1 судове засідання жодного разу не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, з клопотаннями про відкладення розгляду справи до суду не звертався, відзиву на позов не подав.
Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та проаналізувавши у сукупності всі докази зібрані по справі, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.
Судом установлено, що відповідно до Розпорядження Голови Полтавської ОДА №308 від 17.09.2008 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок ДП «Миргородське лісове господарство» та передано у постійне користування, у тому числі, земельні ділянки загальною площею 222,8 га, із них: 15,1 га перелогів; 22,43 га сіножатей; 25,57 га пасовищ; 127,31 га лісів; 23,07 га чагарників; 9,32 га боліт із земель лісового фонду не наданих у власність та користування на території Остап`ївської сільської ради Великобагачанського району. Великобагачанській районній державну адміністрації надати ДП «Миргородське лісове господарство» державні акти на право постійного користування земельними ділянками для ведення лісового господарства. Головному управлінню земельних ресурсів у Полтавській області забезпечити зберігання проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у місцевому фонді документації із землеустрою (а.с. 251 т. 1).
Відповідач по справі Державний акт на право постійного користування земельними ділянками не отримував, вказаний факт сторонами не спростований.
Згідно плану лісонасаджень Псільського лісництва ДП «Миргородський лісгосп» за матеріалами лісовпорядкування 2007 року, загальна площа становить 3301 га ( а.с. 49-50 т. 1).
Проєктом організації та ведення лісового господарства ДП «Миргородське лісове господарство» Полтавського обласного управління Псільське лісництво, площа виділу 3 становить 15,3 га галявина ( а.с. 51-52 т. 1).
Згідно плану лісонасаджень Псільського лісництва ДП «Миргородський лісгосп» за матеріалами лісовпорядкування 2017 року, загальна площа становить 3805,7 га ( а.с. 45-46 т. 1).
Проєктом організації та ведення лісового господарства ДП «Миргородське лісове господарство» Полтавського обласного управління Псільське лісництво, площа виділу 6 становить 1,4 га - лісові культури; площа виділу 7 становить 13,9 га лісові культури (а.с. 47-48 т. 1).
Наказом голови Державного агентства лісових ресурсів України №917 від 28.10.2022 припинено юридичну особу ДП «Миргородське лісове господарство», шляхом реорганізації, а саме: приєднання до ДСГП «Ліси України». ДП «Ліси України» є правонаступником майна, прав та обов`язків ДП «Миргородське лісове господарство» (а.с. 20-27, 66-72 т. 1).
Відповідно до ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Земельного кодексу України ( далі ЗК України), земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗК України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.
Відповідно до ч. 1 ст. 55 ЗК України, до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
Зміна цільового призначення земельних ділянок відбувається відповідно до порядку встановленого ст. 20 ЗК України.
Відповідно до ст. 21 ЗК України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 1 Лісового кодексу України ( далі ЛК України), ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частини друга, третя статті 1 ЛК України). Лісова ділянка - це ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього Кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі (частина четверта статті 1 ЛК України).
Відповідно до ст. 3 ЛК України, лісові відносини в Україні регулюються Конституцією України, Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища", цим Кодексом, іншими законодавчими актами України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до ст. 5 ЛК України, до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.
Відповідно до ст. 7 ЛК України, ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.
Відповідно до п. 5 Розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України, до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.
Згідно положень п. 5 Розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України, є всі підстави вважати, що позивачем в судовому засіданні належним чином підтверджено його право постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані йому у постійне користування.
Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до ч. 1 ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Земельний Кодекс України гарантує і забезпечує фізичним і юридичним особам рівні умови і способи захисту права власності і права користування на конкретні земельні ділянки.
Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ч. 2 ст. 152 ЗК України).
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).
Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Отже, законодавець чітко встановлює, що саме власник чи користувач земельної ділянки має право вимагати усунення порушень його прав на землю.
Верховний Суд неодноразово підкреслював, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, є неефективними. (постанова Великої палати Верховного Суду. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц та інших.
Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права [постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14- ц (провадження № 14-256цс18), від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)].
У разі часткового накладення земельної ділянки, належним способом захисту є витребування саме цієї частини земельної ділянки. Позивач має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо. Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» ). Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України).
Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 446/478/19.
У відповідності до ст. 229 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Речові, письмові та електронні докази оглядаються у судовому засіданні, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом, і пред`являються учасникам справи за їх клопотанням, а в разі необхідності - також свідкам, експертам, спеціалістам.
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», (п. 27), передбачено, що, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
Отже, на позивача, поряд із обов`язком довести факт порушення свого суб`єктивного права відповідачем, також покладено обов`язок довести підставу позову, а саме: обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги і з якими закон пов`язує настання певних правових наслідків, тобто можливість задоволення позову.
Із цих положень випливає необхідність доведення для задоволення позову таких фактів: наявність обставин, з якими закон пов`язує настання певних правових наслідків для позивача (тобто доведення заявленої підстави позову) та факт порушення його суб`єктивного права відповідачем. Недоведеність цих фактів є підставою для відмови в позові за недоведеністю (необґрунтованістю) позовних вимог.
При розгляді цивільної справи, суд, керується положеннями ст. ст. 77-79 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Керуючись положеннями ст. 89 ЦПК України суд, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У відповідності до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
В силу приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом неодноразово роз`яснювалися сторонам ризики пов`язані з вчиненням чи певних процесуальних дій. Сторонами клопотань про призначення та проведення експертизи заявлено не було.
Тому суд на знаходить підстав для задоволення позовних вимог.
Судом відмовлено позивачу в задоволенні позовних вимог в зв`язку з їх недоведеністю. Тому позовна давність як підстава при вирішенні спору судом не розглядається.
З огляду на вище зазначене, у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 4, 11, 12, 13, 76-80, 81, 83, 128, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України,
У задоволенні позовних вимог Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» до ОСОБА_1 , Приватного підприємства «Агроінвест-Транзит» про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України судом зазначається повне найменування сторін:
представник позивача: Синенко Олена Михайлівна, РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;
відповідачі: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ;
представник відповідача ПП «Агроінвест-Транзит»: адвокат Бибик Володимир Анатолійович, РНОКПП НОМЕР_2 , свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №1115 від 25.11.2011 видане Полтавською обласною КДКА, адреса: АДРЕСА_3 .
Повне рішення суду складено 24.11.2025.
Суддя Я.В. Прасол