Провадження № 2/201/4588/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

21 листопада 2025 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра у складі головуючого судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г.,

за участю представника позивача адвоката Демченка К.В.,

представника відповідача Дудник К.К.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст первісної позовної заяви

14.08.2025 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування підстав звернення до суду заначила, що вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10.06.2024 у справі № 202/910/21 ОСОБА_2 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 367 КК України, виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що в діянні був наявний склад кримінального правопорушення. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17.02.2025 вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10.06.2024, в тому числі у відношенні ОСОБА_2 залишено без змін.

Позивачка перебувала під слідством і судом 4 роки 5 місяців 29 днів, її випрадано, тому відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» набула право на відшкодування моральної шкоди.

Мінімальний розмір моральної шкоди, який розрахований відповідно до чинного законодавства становить 424000грн., проте позивачка вважає, що тривале перебування під слідством та судом, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності порушило її нормальні життєві та соціальні зв`язки, призвело до звільнення з високооплачуваної роботи, погіршення фінансового становища та негативно вплинуло на її ділову репутації, а тому розмір моральної шкоди підлягає збільшенню та достатньою сумою є 1 000 000грн.

Враховуючи вищевикладене, просила в рахунок компенсації моральної шкоди стягнути 1000000,00 грн, в рахунок відшкодування суми, сплаченої у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальних провадженнях стягнути 230000,00 грн та стягнути витрати на правничу допомогу у цивільній справі, орієнтовний розмір яких становить 25000,00 грн.

Заяви учасників процесу по суті справи.

Відповідач Держава в особі Дніпропетровської обласної прокуратури позовні вимоги не визнала. 03.09.2025 був наданий відзив на позовну заяву (а.с. 116-124), у якому із позовом не погодилася. Представник Дніпропетровської обласної прокуратури Дудник К.К. вважала позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, оскільки розмір моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її збагачення. Окрім того, представник відповідача зазначила, що позивачкою не надано доказів що спричинення моральної шкоди мало місце у зв`язку з незаконними діями саме Дніпропетровської обласної прокуратури, не надано доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, а також відсутній причинний зв`язок між діями відповідача та завданою позивачці шкодою. Оскільки позивачка була звільнена на підставі п.1.ст.40 КЗпП України це ніяким чином не відноситься до кримінальних проваджень та Дніпропетровської обласної прокуратури.

Просила у задоволені позову відмовити.

Позивачка 08.09.2025 надала відповідь на відзив (а.с.131-139), у якій зазначила, що у випадках, передбачених у частині першій статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає зокрема у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Наявність щодо позивачки виправдувального вироку суду сама по собі свідчить про незаконність повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, та наявність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Стосовно відсутності порушень прав позивачки з боку Дніпропетровської області прокуратури, зазначила, що оскільки Дніпропетровська місцева прокуратура № 1, яка здійснювала нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва, є підпорядкованою Дніпропетровській обласній прокуратурі, яка в свою чергу і є юридичною особою, належним відповідачем у справі є саме Держава в особі Дніпропетровської обласної прокуратури.

Позивачка посилалася на те, що на підтвердження погіршення її стану здоров`я у зв`язку з кримінальним переслідуванням надані до суду медичні документи. Факт неможливості подальшої праці та виконання професійних обов`язків підтверджується заявою про звільнення від 24.07.2023. Наполягала на тому, що розмір моральної шкоди має бути збільшеним до 1 000 000грн., оскільки ця сума є не більшою, ніж достатньою для розумного задоволення моїх потреб як особи, що має право на відшкодування відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Стосовно заперечень відповідача щодо компенсації витрат у зв`язку з наданням юридичної допомоги, позивачка зазначила, що до позовної заяви надані всі докази на підтвердження надання допомоги в кримінальному провадженні та здійснення оплати за цими послугами, а тому, враховуючи практику Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №383/596/15 (провадження № 14-342цс18) та постанову Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 335/4358/21 (провадження № 61-7653св22), вважада, що набула право на компенсацію цих витрат.

Наполягала на задоволенні позову.

Представник відповідача 12.09.2025 надав додаткові пояснення (а.с.145-149) в яких зазначив розмір моральної шкоди, визначений ОСОБА_1 у сумі 1 000 000 грн. є безпідставним та необґрунтованим, оскільки обраний позивачем спосіб визначення розміру відшкодування моральної шкоди не відповідає вимогам діючого законодавства та практики Верховного суду. Представник відповідача вважала, що розмір моральної шкоди, на який може розраховувати позивачка становить 84 800грн., виходячи з розміру прожиткового мінімуму 1600грн., встановленого абз. 9 ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік».

Просила відмовити в задоволенні позову.

Позивачка 17.09.2025 надала заперечення на додаткові пояснення відповідача (а.с.155-158), в яких зазначила, що згідно релевантної практики Верховного Суду під час розрахунку розміру моральної шкоди, яка стягується відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відсутні підстави для застосування при розрахунку розміру прожиткового мінімуму 1 600грн. та вірним є застосування мінімальної заробітної плати в розмірі 8 000грн.

Просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рух справи.

Ухвалою судді Наумової О.С. від 19.08.2025 відкрите провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с. 96).

Підготовче засідання у справі закрите 18.09.2025 і справа призначена до судового розгляду по суті (а.с. 175-176).

Представник позивачки ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засідання проти позову заперечувала, просили відмовити у його задоволенні.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

23.07.2019 на підставі матеріалів Управління захисту економіки в Дніпропетровській області були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (кримінальне провадження № 0000731) по факту привласнення бюджетних коштів за попередньою змовою службовими особами КП «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально- профілактичне об`єднання «Фтізіатрія» Дніпропетровської обласної ради» (а.с.7).

19.08.2020 ОСОБА_2 (прізвище позивачки змінено з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 » у зв`язку з укладенням 01.11.2024 шлюбу (а.с. 8)) повідомлено про підозру в кримінальному провадженні № 0000731, а саме, що своїми умисними діями ОСОБА_7 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 191 КК України, привласнила чуже майно шляхом зловживання своїм службовим становищем, за попередньою змовою групою осіб. Підозра була вручена позивачці 19.08.2020. Дана обставина визнана сторонами в заявах по суті спору.

20.11.2020 позивачці повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри в кримінальному провадженні № 0000731 та зазначено, що вона за сукупністю злочинів підозрюється у заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України та у заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, за попередньою змовою групою осіб, вчинене повторно у великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України. Зміна підозри була вручена позивачці 20.11.2020. Дана обставина визнана сторонами в заявах по суті спору.

Кримінальне провадження № 0000731 перебувало на розгляді в Самарському районному суді м. Дніпропетровська де під час розгляду справи органом досудового розслідування здійснена перекваліфікація дій ОСОБА_2 та остаточно за сукупністю злочинів вона була обвинувачена у службовій недбалості, а саме неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди державним інтересам, тобто у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 367 КК України. Дана обставина визнана сторонами в заявах по суті спору.

Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10.06.2024 у справі № 202/910/21 ОСОБА_2 було визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 367 КК України, виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що в діянні був наявний склад кримінального правопорушення (а.с.9-36).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17.02.2025 вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10.06.2024, в тому числі у відношенні ОСОБА_2 залишено без змін (а.с.37-57).

З моменту вручення позивачці повідомлення про підозру 19.08.2020 і до набрання законної сили вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська 10.06.2024, вона перебувала під слідством і судом 4 роки 5 місяів 29 днів, що дорівнює 53 місяцям 29 дням.

Згідно записів у трудовій книжці ОСОБА_2 на момент вручення підозри позивачка працювала на посаді заступника директора з лікувальної роботи та якості медичної допомоги Комунального закладу «Дніпропетровське обласне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» Дніпропетровської обласної ради (наказами від 29.12.2018 та 04.01.2019 заклад перетворений на Комунальне підприємство «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» Дніпропетровської обласної ради, а посада змінена на посаду «медичного директору») (а.с.60).

В подальшому, позивачка була призначена виконуючим обов`язки генерального директора Комунального закладу «Дніпропетровське обласне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» Дніпропетровської обласної ради та звільнена 17.03.2021 з роботи відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (а.с.61).

18.03.2021 позивачка призначена виконуючою обов`язки генерального директора Комунального підприємства «Криворізький протитуберкульозний диспансер «Дніпропетровської обласної ради» де працювала до 25.07.2023 та звільнена з роботи відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.62-63).

На підтвердження факту звільнення 25.07.2023 позивачкою надана копія власноруч написаної заяви, зі змісту якої вбачається, що позивачка просить розірвати контракт № 353 від 20.07.2021 і звільнити її з посади генерального директора КП «криворізький протитуберкульозний диспансер» ДОР на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з реорганізацією підприємства (а.с.№ 142).

Згідно відомостей, що містяться в довідці ОК -5 Індивідуальні відомості про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування в 2021 році середній дохід позивачки на місяць за основним місцем роботи становив близько 80 000грн., а загалом близько 99 000грн., в 2022 році - 83 000грн, а загалом близько 86 000грн. (а.с.№ 73-74).

В 2023 році середній дохід позивачки на місяць становив до 18 627грн., в 2024 році до 5 371грн., за 5 місяців 2025 року близько 7 000грн. (а.с.73-74).

З 11.03.2025 позивачці призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», розмір якої становить 11 856, 94грн.(а.с.75-77).

З 08.05.2023 по 19.05.2023 позивачка проходила обстеження та лікування у відділенні Захворювань шлунку та ДПК, дієтології і лікування харчування в Державній установі «Інститут гастроентерології НАМН України», що підтверджується копією виписного епікризу з медичної карти стаціонарного хворого № 1271 (а.с.141).

Зі змісту виписного епікризу вбачається клінічний діагноз хронічний гастродуоденіт, фаза загострення, не асоційований 3 Н.PYLORI в поєднанні з хронічним панкреатитом у фазі загострення, хронічним холециститом, можливо калькульозним біліарним сладжем.

Згідно з висновками дослідження Медичного центру MEDICUM від 02.11.2021 у позивачки було виявлено «МРТ-признаки множественных очагов в полушариях большого мозга, наиболее вероятно, сосудистого генеза» (Fazekas 1 по визуальной шкале) (а.с.140).

15.02.2022 позивачка повторно пройшла обстеження Медичного центру MEDICUM та згіжно розшифровки дослідження висновок, встановлений 02.11.2021 підтверджений (а.с.141).

Позивачка має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 27.08.2014 Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 1167 від 27.08.2014 (а.с.78) та непрацездатну мати ОСОБА_9 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження, про одруження та пенсійного посвідчення матері позивачки (а.с.79-81).

Мати позивачки ОСОБА_9 є пенсіонеркою з 18.03.2008 та отримує пенсію, розмір якої в 2021 році становив 2612, 86грн., 2725, 28грн., у 2022 році 2725,28 грн., 2825,28 грн. у 2023 3125,28грн., 3590, 95грн. в 2024 та 2025 роках 3854,56грн., що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 та довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 03.07.2025 № I0QDQ5VNBMFBDMBA (а.с.82-84).

Позивачка має нагороди, що підтверджується посвідченнями № НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , №253, № НОМЕР_4 , посвідченням лауреата Всеукраїнскої премії «Гордість України» Всеукраїнського фонду «Вдячність. Визнання. Надія», є заслуженим лікарем України та кандидатом медичних наук на підставі рішення Атестаційної колегії від 20.03.2018 (а.с.65-70).

Під час розгляду кримінального провадження, ОСОБА_2 22.04.2020 уклала угоду про надання правничої допомоги з адвокатом Снігуром А.С. (а.с.85).

На підтвердження надання послуг згідно із договором від 22.04.2020 сторони договору підписали акти від 09.04.2025 (а.с.86-87) та адвокатом були видані позивачці прибуткові касові ордери № 4, 6, 7, 3 від 22.04.2020, 10.06.2024, 10.16.2022, 08.10.2024 на загальну суму 230 000грн.

2. Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду.

За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно дост.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п. 1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайновіта майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК Українита іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Щодо належного відповідача у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Вдповідно до ч. 1 ст. 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді ( постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26.02.2019 у справі № 915/478/18 (пункт 4.20); від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 33), від 26.06.2019 у справі 587/430/16-ц (пункт 26), від 18.12.2019 у справі 688/2479/16-ц (пункт 22), від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18 (пункт 35)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у спраі № 242/4741/16 (пункт 30) зазначила, що у справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до Держави України, не є обов`язковою

Відповідно до статті 7 Закону України «Про прокуратуру», система прокуратури складається з Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур та Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

Дніпропетровська місцева прокуратура № 1 (на сьогоднішній день реорганізована в Західну окружну прокуратуру м. Дніпра) є підпорядкованим органом Дніпропетровської обласної прокуратури, що вбачається з інформації на сайті Дніпропетровської обласної прокуратури, а тому саме Дніпропетровська обласна прокуратура, як юридична особа є належним представником Держави у даній справі.

Щодо суті

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Верховний Суд у постанові від 25.05.2022 у справі № 487/6970/20 (провадження №61-1132св22) зазначив, що гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Великої Палати Верховного Суду у постанові від 29.06.2022 в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) зазначила, що абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати.

Верховний Суд в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.03.2021 у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18) зробив висновок, що по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає зокрема у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі в тому числі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування (постанова Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі № 6-2203цс15).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) вказано, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.11.2021 у справі № 346/5428/17 зазначено, що: «у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21.10.2020 у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03.03.2021 у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Верховний Суд у постанові від 17.09.2025 у спраі № 461/6351/23 зазначив, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування необхідно виходити із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію.

З матеріалів справи вбачається, що повідомлення про підозру було вручене позивачці 19.08.2020, а 17.02.2025 виправдувальний вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10.06.2024 набрав законної сили.

Отже, загальний час перебування ОСОБА_2 під слідством і судом становить 4 роки 5 місяців 29 днів (53 місяці 29 днів).

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 09.07.2007 № 6-рп/2007, від 22.05.2008 № 10-рп/2008, від 27.02.2020 № 3-р/2020, від 28.08.2020№ 10-р/2020 наголосив на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Оскільки Закон № 266/94-ВР є спеціальним, і саме його норми регулюють порядок визначення моральної шкоди, а також враховуючи, що відповідні зміни до ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94ВР не вносилися у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік», відсутні підстави для застосування при розрахунку розміру моральної шкоди прожиткового мінімуму 1 600грн. замість мінімальної заробітної плати в розмірі 8 000грн.

Верховний Суд у постанові від 18.10.2023 у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) зробив висновок щодо застосування ст. 13 Закону № 266/94ВР та зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено з 01.01.2025 мінімальну заробітну плату на рівні 8 000грн.

Аналізуючи релевантну судову практику Верховного Суду при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, Верховний Суд роз`яснив про необхідність застосування «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування», а тому при вирішенні указаної справи необхідно виходити із установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі 8 000грн.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 15.11.2024 у справі № 336/2137/23 (провадження № 61-9291св24), від 19.12.2024 у справі № 488/2561/21 (провадження № 61-8267св24).

Таким чином, суд вважає, що мінімальний гарантований розмір моральної шкоди, враховуючи наявність виправдовувального вироку щодо позивачки та виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, становить 424 000грн. (53 місяці * 8000грн.).

Щодо відшкодування моральної шкоди

Визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, виходять із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Як свідчить тлумачення статей 23, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З поданих позивачкою доказів вбачається, що вона більше 21 року позивачка працювала в системі охорони здоров`я, займала керівні посади, є заслуженим лікарем України, має науковий степень, кандидат медичних наук, мала престижну роботу та певну ділову репутація як керівник та лікар.

Позивачка мотивує завдання їй моральної шкоди в більшому розмірі ніж мінімальний гарантований розмір, посилаючись на те, що незаконне повідомлення про підозру, незаконне перебування під слідством та судом, а також вимушена необхідність з`являтися на допити, в судові засідання та звертатися за правовою допомогою, призвели до погіршення її фізичного та психологічного здоров`я, підірвали її авторитет та ділову репутацію та змусили в решті звільнитися з високооплачувальної роботи.

На підтвердження цього, позивачкою надані медичні документи, які підтверджують загострення хронічних хвороб, а також у позивачки було виявлено ознаки множинних вогнищ в півкулях мозку, найбільш вірогідно судинного генеза, діагноз відомий як Fazekas 1, і свідчить про початкові зміни в кровеносних судинах мозку, відомі як мікроангіопатія. Цей патологічний стан, викликає порушення кровообігу та пошкодження нервових тканин.

Також позивачка, маючи трудовий контракт, що діяв до 20.07.2026, подала заяву 24.07.2023 про звільнення з посади генерального директора Комунального підприємства «Криворізький протитуберкульозний диспансер «Дніпропетровської обласної ради» та розмір її доходу суттєво зменшився (більш ніж у п`ять разів) в порівнні з її доходами, отриманими за місцем роботи в комкнальному підприємстві.

Верховний Суд у постанові від 22.05.2024 у справі № 757/30529/22 (провадження № 61-14820св23) дійшов висновку, що тривалість кримінального провадження сама по собі здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Аналіз наявних у справі доказів свідчить про те, що тривалість кримінального провадження щодо позивачки більше чотирьох років поза розумним сумнівом призвела до її моральних страждань, зумовлених невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування та неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність та є підставою для відшкодування їй моральної шкоди у розмірі більшому ніж мінімально встановлений Законом № 266/94-ВР.

Таким чином, суд вважає, що розмір моральної шкоди 1 000 000грн. є розумним, справедливим та співмірним.

При цьому, судом також враховано, що відповідачем презумпція спричинення моральної шкоди позивачці не спростовано та не надано належних, допустимих та достатніх доказів відповідно до ст.ст. 77-78, 80 ЦПК України на підтвердження заперечень щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди.

Щодо відшкодування суми, сплаченої позивачкою у зв`язку з наданням їй юридичної допомоги у кримінальному провадженні.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» суми, відшкодуванню також підлягають суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18) та у постановах Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18), від 18.01.2023 у справі № 335/4358/21 (провадження № 61-7653св22) вказано, що позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги під час досудового розслідування, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону.

При цьому, встановивши факт понесення витрат у зв`язку з наданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16.11.2000 № 13-рп/2000, від 30.09.2009 № 23-рп/2009.

У Рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також, за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09.06.2017, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

У пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) роз`яснено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Отже, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України від 23.01.2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04, § 268).

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

З матеріалів справи вбачається, що позивачкою на підтвердження надання їй юридичної допомоги в кримінальному провадження надані: угода про надання правничої допомоги з адвокатом Снігуром А.С.; акти від 09.04.2025 надання послуг згідно договору про правничу допомогу від 22.04.2020 у кримінальному провадження № 00000231, відповідно до якого загальна сума винагороди за надання правничої допомоги складає 80 000грн. (участь у досудовому розслідуванні та в якості захисника в Самарському районному суді м. Дніпра) та про надання послуг згідно договору про правничу допомогу від 22.04.2020, відповідно до якого загальний розмір винагороди за надання правничої допомоги становить 150 000 та складається з: участь у досудовому розслідуванні (слідчих діях, судових засіданнях з питань досудового розслідування) - 40 000грн.; участь в якості захисника в Самарському районному суді мю Дніпра 80 000грн.; участь захисника в Дніпровському апеляційному суді 30 000грн.; прибуткові касові ордери (80 000грн. згідно прибуткового касового ордеру № 6 від 10.06.2024, 80 000грн. згідно прибуткового касового ордеру № 7 від 10.06.2024, 30 000грн. згідно прибуткового касового ордеру № 3 від 08.10.2024, 40 000грн. згідно прибуткового касового ордеру № 4 від 22.04.2020).

Загальний розмір витрат за надання юридичної допомоги становить 230 000грн., підтверджується належними, допустими та достатніми доказами, є достатнім, враховуючи час, який адвокат витратив на кримінальне провадження, та складність справи, а також не спростований відповідачем.

Розподіл судових витрат.

Щодо судового збору.

Оскільки позивачка при подачі позову згідно п. 11 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» була звільнена від сплати судового збору, відповідно до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, витрати слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Питання розподілу витрат на правничу допомогу у цивільній спраі буде вирішено шляхом ухвалення додаткового рішення, оскільки позивачкою до закінчення судових дебатів зроблена заява про відшкодування цих витрат, а докази на підтвердження цих витрат можуть бути наданні протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, а саме з 21.11.2025.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) в рахунок компенсації моральної шкоди 1000000,00 грн (один мільйон гривень).

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) в рахунок відшкодування суми, сплаченої у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальних провадженнях 230000,00 грн (двісті тридцять тисяч гривень).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст рішення буде складений 21 листопада 2025 року.

Суддя О.С. Наумова