П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2025 року місто Київ

справа № 760/15473/20

провадження № 22-ц/824/3743/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання Онопрієнко К.С.,

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1

заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Солонько Микола Миколайович, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 3 липня 2024 року, постановлену у складі судді Букіної О.М., -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії (бездіяльність) приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Солонька М. М., заінтересована особа: АТ «Райффайзен Банк Аваль», у якій просив суд визнати дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Солонька М. М. в частині накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_1 , які надходять від Пенсійного фонду України на банківську картку № НОМЕР_1 в АТ КБ «Приват Банк» як пенсія за віком, протиправними та скасувати постанову приватного виконавця, якою накладений арешт на банківську картку.

Скаргу мотивовано тим, що 25 червня 2020 року скаржнику стало відомо про накладення арешту на його кошти, які розміщені на картці № НОМЕР_1 у АТ КБ «Приватбанк», яка має цільове призначення для виплат пенсії за віком, що є рахунком зі спеціальним режимом.

Арешт був накладений постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Солонька М. М. від 25 червня 2020 року в межах виконавчого провадження ВП № 62402304 на підставі виконавчого листа № 2-4129/12, виданого Солом`янським районним судом м. Києва 27 квітня 2020 року.

Зазначає, що накладення арешту на карту з цільовим призначенням для виплати пенсії є протиправним, оскільки це суперечить ст. 46 Конституції України, правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 3 жовтня 2019 року в справі №642/6675/18, оскільки такий арешт позбавляє скаржника джерел до існування та порушує його право на соціальний захист.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 3 липня 2024 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Солонька М. М., заінтересована особа: АТ «Райффайзен Банк Аваль», відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що викладений в оскаржуваній ухвалі висновок суду не відповідає обставинам справи, в оскаржуваній ухвалі міститься посилання суду першої інстанції на обставини, які виникли у 2023 році, проте скарга ним була подана ще у серпні 2020 року.

Вважає, що подання у 2023 році боржником заяви приватному виконавцю про визначення поточного рахунку для здійснення видаткових операцій свідчить про наявність спору з дати подання скарги та накладення арешту на рахунок.

Звертає увагу, що сума, яка може бути стягнута з пенсії складає лише 20 відсотків, проте арешт накладено на весь рахунок, що є протиправним.

Правом на подання відзиву учасники справи не скористались.

В судове засідання не з`явилися учасники справи, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленням про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 , та приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Солоньку М. М, про причини неявки суд не повідомляли (а.с.165-166).

Зважаючи на вимоги частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися.

Оскільки рішення ухвалене за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення ( частина 5 статті 268 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги, суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для її задоволення, оскільки дії приватного виконавця були законними за умови примусового виконання рішення суду. Оскаржуваними діями приватного виконавця не були порушені права заявника, оскільки судом не встановлено, що на грошові кошти не могло бути звернено стягнення, а у постанові про арешт коштів ОСОБА_1 є застереження про те, що арешт не накладається на кошти, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику.

Саме на АТ КБ «ПриватБанк», нормами статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» покладений обов`язок визначати статус рахунка та можливість накладення арешту на кошти на ньому, постанову виконавця про накладення арешту на кошти боржника на рахунках банком виконано.

Матеріали справи не містять даних, з яких вбачається, що банк повідомив приватного виконавця в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», про цільове призначення рахунків, що відкриті в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 та є рахунками із спеціальним режимом використання.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів з урахуванням наступного.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За вимогами ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, суд має сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК України).

Щодо апеляційної скарги, поданої боржником ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 447-1 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Судом установлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Солонька М. М. перебуває виконавче провадження № 62402304 від 23 червня 2020 року з виконання виконавчого листа № 2-4129/12, виданого 27 квітня 2020 року Солом`янським районним судом м. Києва про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитом в сумі 42 292 доларів США 08 центів, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 10 квітня 2012 року 337 702 грн. 26 коп.. заборгованість за відсотками в сумі 21 490 доларів США 21 цент, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 10 квітня 2012 року 171 599,34 грн., пеню в сумі 200 000 грн.

23 червня 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 62402304 з виконання виконавчого листа № 2-4129/12, пунктом 2 постанови зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

В ході проведення виконавчих дій, 25 червня 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника та направлено до банківських установ та на адресу боржника вимогу приватного виконавця про надання інформації щодо залишків на рахунках боржника та реквізитів банківських рахунків.

7 липня 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, відповідно до якої накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника.

Внаслідок чого було накладено арешт, зокрема на рахунок, що відкритий у АТ КБ «Приватбанк», який належить боржнику.

Як убачається з матеріалів виконавчого провадження, які надані суду приватним виконавцем, від АТ КБ «Приватбанк» на адресу приватного виконавця надійшла відповідь про те, що арешт був виконаний банком 26 червня 2020 року, проте від АТ КБ «Приватбанк» не надходила відповідь про залишок коштів на рахунку, а також банком не надано відомостей про те, що боржником відкрито рахунок, на який заборонено звертати стягнення та який має спеціальний режим використання.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закону), виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

До скарги, поданої до суду першої інстанції, ОСОБА_1 надано копію довідки з АТ КБ «Приватбанк» від 26 червня 2020 року в якій йдеться про те, що останній отримує пенсію на картку № НОМЕР_1 з вказівкою на те, що також на цю картку може бути зарахована і будь - яка виплата (переказ).

Ухвалою Солом`янського районного суду від 7 травня 2024 року витребувано у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Солонька М.М. належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження ВП № 62402304, відкритого на підставі виконавчого листа № 2-4129/12, виданого Солом`янським районним судом м. Києва 27 квітня 2020 року, в межах якого оскаржуються дії (бездіяльність) приватного виконавця.

На виконання цієї ухвали, приватний виконавець надав до суду першої інстанції свої заперечення з додатками - копіями матеріалів виконавчого провадження № 62402304.

Серед поданих приватним виконавцем наявна заява від 23 травня 2023 року подана ОСОБА_1 про визначення для здійснення видаткових операцій поточного банківського рахунку, в якій апелянт, посилаючись на «Прикінцеві та перехідні положення» Закону, до яких Законом України № 3048-IX внесено зміни просив: «визначити його поточним для здійснення видаткових операцій банківський рахунок, реквізити якого надаються в додатку до даної заяви, який відкритий в АТ КБ «Приватбанк» з цільовим призначенням для пенсійних виплат та в установлений чинним законодавством 2-денний строк надати/надіслати відповідну постанову обслуговуючому АТ КБ «Приватбанк». У додатку до цього листа, апелянтом вказано номер рахунку - НОМЕР_1 .

У зв`язку з цим, приватним виконавцем 29 травня 2023 року видано постанову про визначення поточного рахунку фізичної особи - боржника у банку для здійснення видаткових операцій із зазначенням номеру рахунку НОМЕР_1 .

Отже, в заяві поданій ОСОБА_1 приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Солоньку М.М. боржником самостійно визначено рахунок № 919045.

З аналізу наведеного вбачається, що номер рахунку, зазначений у довідці АТ КБ «Приватбанк» від 26 червня 2020 року та номер рахунку вказаний ОСОБА_1 у заяві до приватного виконавця від 23 травня 2023 року, є ідентичним (а.с. 14,114).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається та те, що в оскаржуваній ухвалі міститься посилання суду першої інстанції на обставини, які виникли у 2023 році, проте скарга ним була подана ще у серпні 2020 року.

Проте зазначене не може бути взятим судом до уваги, оскільки звертаючись до суду першої інстанції з цією скаргою, ОСОБА_3 зазначав, що приватним виконавцем незаконно накладено арешт на його рахунок у АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 , який має цільове призначення для зарахування пенсії, а у 2023 році ним подана заява до приватного виконавця в якому ОСОБА_4 самостійно визначено той же рахунок № 919045, з якого будуть списуватись кошти на погашення кредитної заборгованості в межах виконавчого провадження № 62402304 та заперечення щодо того, що цей рахунок є рахунком зі спеціальним режимом використання - відсутні. Більше того, в цій заяві апелянт послався на обов`язок виконавця в 2-денний строк надіслати відповідну постанову банку.

Позиція апелянта у 2020 році на час звернення до суду зі скаргою та у 2023 році є протилежною, в заяві щодо визначення того ж рахунку у банку для здійснення видаткових операцій, а тому така поведінка учасника судового процесу викликає сумніви у його добросовісності та не може бути обґрунтованою підставою для скасування судового рішення, оскільки базується на суперечливих судженнях скаржника, а не на вимогах закону.

Пунктом 7 частини третьої статті 18 Закону визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накласти арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку визначеному статтею 351 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом призначення, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

В постанові про накладення арешту на кошти, які обліковуються на рахунках боржника в банківських установах, зазначається про накладення арешту на кошти боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено Законом.

Перелік підстав для зняття арешту з майна (коштів) боржника визначений статтею 59 Закону. Зокрема, частиною другою зазначеної статті Закону передбачено, що виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня, з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону.

11 квітня 2023 року Верховною Радою України Закону України № 3048-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих особливостей організації примусового виконання судових рішень і рішень інших органів під час дії воєнного стану» (далі - Закон № 3048-ІХ) (набрав чинності 6 травня 2023 року), яким внесено зміни до пункту 102 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону.

Цією редакцією змінено порядок розпорядження фізичними особами - боржниками коштами, на які накладено арешт органами державної виконавчої служби чи приватними виконавцями, у період дії в Україні воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022.

Внесеними змінами передбачено, зокрема, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану в Україні: фізичні особи - це боржники, на кошти яких накладено арешт органами державної виконавчої служби, приватними виконавцями, які можуть здійснювати видаткові операції з поточного рахунку на суму в розмірі, що протягом одного календарного місяця не перевищує двох розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет України на 1 січня поточного календарного року, а також сплачувати податки, збори без урахування такого арешту, за умови що такий поточний рахунок визначений для здійснення видаткових операцій у порядку, встановленому цим підпунктом. Звернення стягнення у межах зазначеної суми на такому рахунку не здійснюється.

Для визначення такого поточного рахунку у банку фізична особа - боржник звертається до органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, який наклав арешт на кошти фізичної особи - боржника, із заявою про визначення поточного рахунку у банку для здійснення видаткових операцій. Заява може бути подана в паперовій формі (нарочно або засобами поштового зв`язку) або в електронній формі з дотриманням вимог, встановлених Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг».

У заяві зазначаються номер поточного рахунку, який фізична особа - боржник просить визначити для здійснення видаткових операцій, та найменування банку, в якому відкрито такий рахунок. Фізична особа - боржник несе відповідальність за достовірність зазначеної у заяві інформації.

Державний, приватний виконавець протягом двох робочих днів з дня отримання відповідної заяви фізичної особи - боржника виносить постанову про визначення поточного рахунку фізичної особи - боржника у банку для здійснення видаткових операцій та невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після винесення постанови, надає/надсилає відповідну постанову банку (обслуговуючому банку)

З аналізу матеріалів справи суд прийшов до висновку, що дії апелянта та приватного виконавця відповідають вимогам цього Закону, а тому підстави для протилежних висновків відсутні.

Щодо посилань на те, що рахунок № НОМЕР_1 має статус рахунку зі спеціальним режимом використання, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

У пунктах 7.14- 7.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19 зазначено, що «виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тим, накладення на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до ч.3 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження». Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.ч.1 та 3 ст.13 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.367 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( ч.1 ст.81 ЦПК України).

У матеріалах справи відсутні докази того, що АТ КБ «Приватбанк» визначив та повідомив приватного виконавця про статус рахунку № НОМЕР_1 як такого, що має спеціальний режим використання. В постанові про накладення арешту приватним виконавцем зроблено вказівку щодо заборони звернення стягнення на кошти, на які заборонено законом. У довідці, яку надано скаржником, банком вказано тільки те, що на рахунок № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , отримує пенсію, що не виключає можливості зарахування коштів будь - яким іншим переказом (а не тільки пенсійними виплатами).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

З урахуванням наведеного та доказів, які містяться в матеріалах справи, апелянтом не доведено факту порушення приватним виконавцем Солоньоком М.М. вимог Закону в рамках виконавчого провадження № 62402304.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні скарги боржника ОСОБА_1 , оскільки таким не надано до суду належних та допустимі докази на підтвердження своїх вимог.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції від 4 грудня 2024 року постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а зводяться до незгоди з оскаржуваною ухвалою, а тому така не підлягає задоволенню.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції від 26 лютого 2025 року постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 3 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус