ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 466/4585/23

провадження № 61-10033св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Міхнов Олег Володимирович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Бабічем Сергієм Анатолійовичем, на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2024 року у складі судді Донченка Ю. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 11 липня 2025 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Крайник Н. П., Левика Я. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Міхнов О. В., в якому просила:

розірвати договір довічного утримання, укладений 05 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Міхновим О. В. та зареєстрований у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстровий № 2171;

повернути у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 ;

зняти заборону відчуження з квартири АДРЕСА_1 , накладену 05 серпня 2014 року приватним нотаріусомЛьвівського міського нотаріального округу Міхновим О. В., зареєстровану в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що 05 серпня 2014 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Міхновим О. В. та зареєстрований у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстровий номер 2171.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 у власність квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого останній зобов`язався забезпечувати відчужувачу довічне утримання та догляд.

Разом з тим, відповідач тривалий час свої зобов`язання за договором довічного утримання належним чином не виконує, нею не цікавиться, допомоги не надає.

Посилаючись на вказане, просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Розірвано договір довічного утримання, укладений 05 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Міхновим О. В., зареєстрований в реєстрі за № 2171.

Застосовано наслідки розірвання договору довічного утримання. Повернуто ОСОБА_1 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та скасовано державну реєстрацію права власності на зазначене нерухоме майно за ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Скасовано обтяження на нерухоме майно, зареєстроване в реєстрі за № 2172,- заборону на відчуження зазначеної в договорі довічного утримання квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що було накладене 05 серпня 2014 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Міхновим О. В. на підставі договору довічного утримання від 05 серпня 2014 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його доведеності та обґрунтованості.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 11 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2024 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

31 липня 2025 року ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Бабіча С. А. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 липня 2025 року, в якій просить скасувати вказані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржені судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх обставин, що мають значення для справи та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Заявник посилався, зокрема, на те, що суди при вирішенні справи вийшли за межі заявлених позовних вимог, чим порушили принцип диспозитивності.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

22 вересня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що 05 серпня 2014 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (Відчужувач) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (Набувач) укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Міхновим О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 2171.

Відповідно до пункту 1, 3 договору довічного утримання ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 у власність квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого останній зобов`язався забезпечувати відчужувачу довічне утримання та догляд. Вказана квартира складається з однієї житлової кімнати та кухні. Комора в підвалі, площею 1,6 кв.м. Житлова площа квартири становить 12,3 кв.м, загальна площа - 22,2 кв.м.

Відповідно до пункту 7 договору довічного утримання, за згодою сторін обов`язок набувача по наданню відчужувачу довічного забезпечення визначається у вигляді:

у разі смерті відчужувача набувач зобов`язаний поховати її;

забезпечення її житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі;

забезпечення щоденним 3-ох разовим калорійним харчуванням (сніданок, обід і вечеря) за його бажанням;

забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям;

здійснення догляду та необхідної допомоги;

надання побутових послуг (прання постільної білизни, послуги перукарні тощо); забезпечення згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами незалежно від їх вартості.

Згідно з пунктом 8 договору довічного утримання грошова оцінка зазначених в цьому договорі видів матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначається у розмірі 1 260,00 грн. Відповідно до статті 751 ЦК України ця оцінка підлягає індексації у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до пункту 10 договору довічного утримання цей договір може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

Право власності на квартиру у набувача виникає з моменту державної реєстрації права (пункт 13 договору).

Згідно пункту 14 договору довічного утримання за згодою сторін зміни та доповнення до договору вносяться шляхом укладення додаткового договору, посвідченого нотаріально. Таким же шляхом договір може бути розірвано. За відсутністю домовленості (згоди), питання вирішуються у судовому порядку.

Свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 пояснили, що регулярно спілкуються з ОСОБА_1 , часто бувають у неї вдома. Їм відомо, що ОСОБА_2 не дотримується своїх обов`язків по догляду за позивачкою, вони його у ОСОБА_1 не бачили, умови її проживання вкрай незадовільні.

ОСОБА_1 має картковий пенсійний рахунок IBAN НОМЕР_1 , відкритий в ТВБВ № 10013/0326 філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк», інших рахунків не має, що підтверджується довідкою, виданою провідним економістом Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» Ковтун Н. Г.

Протягом часу з 05 серпня 2014 року до 22 серпня 2023 року на рахунок ОСОБА_1 окрім надходжень, пов`язаних із виплатою пенсії та субсидій, кошти від ОСОБА_2 не надходили, що стверджується випискою про рух коштів по рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , наданою АТ «Державний ощадний банк України» на виконання ухвали суду від 28 лютого 2024 року.

Водночас, згідно з даними виписки по картковому рахунку, у період з 08 серпня 2020 року по 26 серпня 2023 року на картковий рахунок ОСОБА_1 надходило безготівкове нарахування на рахунок пенсії та субсидії, за винятком: 17.08.2022 зарахування переказу на рахунок CH Payment UKR НОМЕР_6 у сумі 2000 грн., 11.10.2022 - зарахування переказу на рахунок CH Payment UKR НОМЕР_7 у сумі 500 грн. зарахування переказу на рахунок CH Payment UKR DNIPRO P24 CR MD UA НОМЕР_5 у сумі 1000 грн., 27.05.2023 року зарахування переказу на рахунок CH Payment UKR KYIV Perekazvid ОСОБА_10 НОМЕР_2 у сумі 500 грн., 17.06.2023 - зарахування переказу на рахунок CH Payment UKR KYIV Perekazvid ОСОБА_10 НОМЕР_3 у сумі 500 грн., 06.07.2023 - зарахування переказу на рахунок CH Payment UKR DNIPRO P24 CR MD UA НОМЕР_8 у сумі 700 грн., 19.08.2023 - зарахування переказу на рахунок CH Payment UKR KYIV Perekazvid ОСОБА_10 НОМЕР_4 у сумі 500 грн. та 26.08.2023 - зарахування переказу на рахунок CH Payment UKR DNIPRO P24 CR MD UA НОМЕР_9 у сумі 500 грн.

Як встановлено судами попередніх інстанцій при аналізі даних наведеної вище банківської виписки, на рахунок ОСОБА_1 надходили грошові кошти ОСОБА_8 , однак такі надходження носили епізодичний / несистематичний характерта були у розмірі, значно меншому, аніж передбаченому умовами договору довічного утримання. При цьому більшість вказаних переказів мали місце після звернення ОСОБА_1 до суду з вказаним позовом.

Згідно акту № 27 ЛКП «Балатон-409» від 23 червня 2023 року при обстеженні квартири АДРЕСА_1 встановлено, що квартира знаходиться в антисанітарному стані, захламлена, стіни потребують побілки, сантехнічні прилади у незадовільному стані, потребують заміни.

В матеріалах справи наявні платіжні інструкції, в яких платником зазначено ОСОБА_2 , отримувачем ЛКП Балатон-409, Львівтеплоенерго ЛМКП, Тзов Львівенергозбут Центральний центр обслуговування клієнтів.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення відповідають не у повному обсязі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми прав

Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Аналіз статті 744 ЦК України свідчить, що законодавець, передбачивши можливість визначення в договорі обов`язків як з утримання, так і догляду, розмежував указані поняття. Так, утримання характерне для зобов`язань майнового характеру, в той час як догляд, з-поміж іншого, може полягати в конкретних діях, турботі та опікуванні набувача над відчужувачем у силу його похилого віку та потребі в сторонній допомозі.

При цьому конструкція статті 744 ЦК України вказує й на те, що умовами договору може бути передбачено як утримання або догляд так і утримання разом з доглядом.

Згідно з частиною першою статті 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності.

Набувач може бути зобов`язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати (стаття 750 ЦК України).

За правилами статті 751 ЦК України, матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов. Саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України має надати суду докази відсутності тих обставин, на які посилається позивач.

Такі висновки щодо застосування статей 755, 756 ЦК України узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19, від 24 червня 2021 року у справі № 644/1566/19, від 15 серпня 2023 року у справі № 712/10192/22, від 28 квітня 2025 року у справі № 752/17301/18.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (абзац 1 частини другої статті 651 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що05 серпня 2014 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Відчужувач) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (Набувач) укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Міхновим О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 2171.

Відповідно до пункту 1 договору довічного утримання ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 у власність квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого останній зобов`язався забезпечувати відчужувачу довічне утримання та догляд.

Відповідно до пункту 7 договору довічного утримання, за згодою сторін обов`язок набувача по наданню відчужувачу довічного забезпечення визначається у вигляді: у разі смерті відчужувача набувач зобов`язаний поховати її; забезпечення її житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі; забезпечення щоденним 3-ох разовим калорійним харчуванням (сніданок, обід і вечеря) за його бажанням; забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям; здійснення догляду та необхідної допомоги; надання побутових послуг (прання постільної білизни, послуги перукарні тощо); забезпечення згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами незалежно від їх вартості.

Згідно з пунктом 8 договору довічного утримання грошова оцінка зазначених в цьому договорі видів матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначається у розмірі 1 260,00 грн. Відповідно до статті 751 ЦК України ця оцінка підлягає індексації у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до пункту 10 договору довічного утримання цей договір може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

Забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, суди попередніх інстанцій встановили, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження належного виконання ним умов договору довічного утримання.

Приймаючи до уваги, що обставини, на які посилається позивачкавідносно неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків щодо довічного її утримання (догляду), не спростовані, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині розірвання договору довічного утримання, укладеного 05 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та скасування обтяження на нерухоме майно, зареєстроване в реєстрі за № 2172,- заборони на відчуження зазначеної в договорі довічного утримання спірної квартири, що було накладене 05 серпня 2014 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Міхновим О. В. на підставі договору довічного утримання від 05 серпня 2014 року.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку в частині задоволення позовних вимог про повернення квартири АДРЕСА_1 позивачці, оскільки відповідно до вимог частини першої статті 756 ЦК України правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передано.

Таким чином, додаткове вирішення судом питання щодо повернення спірного нерухомого майна, як застосування наслідку розірвання договору довічного утримання, не потребується, що свідчить про неефективність обраного позивачкою способу захисту у вигляді вимогипро повернення квартири.

Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 26 січня 2022 року у справі № 165/2486/19 (провадження № 61-1355св21).

При таких обставинах у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про повернення квартири слід відмовити.

Близькі за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/11230/20, від 19 червня 2024 року у справі № 752/7190/22.

Разом із тим, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 та скасування державної реєстрації права власності на зазначене нерухоме майно за ОСОБА_2 , суди першої та апеляційної інстанцій не прийняли до уваги, що такі вимоги не були заявлені позивачкою.

У відповідності до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно пункту 5 частини третьої статті 2 ЦПК України диспозитивність віднесено до основних засад (принципів) цивільного судочинства.

Принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог (див. постанову Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі № 757/30991/18-а).

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, вийшов за межі позовних вимог та вирішив питання, про вирішення яких позивачка не просила.

При таких обставинах рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 липня 2025 року в частині скасування державної реєстрації права власності на зазначене нерухоме майно за ОСОБА_2 та визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 слід скасувати.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частинами першою-третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У зв`язку з цим, Верховний Суд вважає за необхідне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 липня 2025 року в частині повернення ОСОБА_1 спірної квартири, скасуваннядержавноїреєстрації права власності на зазначене нерухоме майно за ОСОБА_2 , визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру скасувати.

Ухвалити в частині позовної вимоги ОСОБА_9 про повернення квартири нове рішення, яким у задоволенні цієї вимоги відмовити.

В іншій частині оскаржені судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Бабічем Сергієм Анатолійовичем, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 липня 2025 року в частині повернення ОСОБА_1 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, скасуваннядержавноїреєстрації права власності на зазначене нерухоме майно за ОСОБА_2 та в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 скасувати.

Ухвалити в частині позовної вимоги про повернення ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 нове рішення, яким у задоволенні вказаної вимоги відмовити.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов