Провадження №: 2/336/1812/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

12 листопада 2025 рок м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді Зарютіна П.В., при секретарі судового засідання Гордейченко Р.Р. розглянув у м. Запоріжжя області у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шевченко А.В., звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , такими що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначила, що вона зареєстрована та проживає в квартирі адресою: АДРЕСА_2 , на підставі ордеру №6194 серія А-ІХ від 25.12.1985 року. За вказаною адресою також зареєстрована її донька ОСОБА_7 , 1976 р.н., син ОСОБА_5 , 1978 р.н., донька ОСОБА_4 , 1979 р.н. та її онук ОСОБА_6 , 2005 р.н. ЇЇ донька ОСОБА_4 , 1979 р.н. не проживає за місцем реєстрації більше восьми, у зв`язку з виїздом за кордон. ЇЇ онук ОСОБА_6 , 2005 р.н. також не проживає за місцем реєстрації більше чотирьох, у зв`язку з виїздом за кордон. ЇЇ син ОСОБА_5 , 1978 р.н., також не проживає за місцем реєстрації більше чотирьох, у зв`язку з виїздом за кордон. Відомості про них відсутні, у зв`язку з чим, вона вимушена нести витрати на утримання житла, окрім того, реєстрація відповідачів перешкоджає їй в реалізації права на приватизацію житла. Відповідачі вже більше чотирьох років без поважних причин не проживають у зазначеній квартирі, житлом не користуються, витрат на його утримання не несуть, перешкод у користуванні житлом не мають, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться, перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї відповідачам не чинять.

18.03.2025 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження.

08.05.2025 року було закрито підготовче судове засідання та призначена справа до судового розгляду.

Відповідачі відзив на позов не надано.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися. Відповідно до положень ст.128 ЦПК України, були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомили, відзив на позов, заяву про розгляд справи без їх участі чи заперечення на позов, суду не надали.

Враховуючи рішення ЄСПЛ у справі «В`ячеслав Корчагін проти росії» ( № 12307/16), яким визначено, що якщо повістку було направлено за однією з відомих адрес, а особа ухиляється від її отримання, то особа може стежити за ходом справи з офіційних джерел, таких як веб- сторінка суду, а тому права такої особи щодо розгляду справи у його відсутності, порушені не були.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя.

В той же час, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Також, Рішенням Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Враховуючи те, що відповідачі були належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подали, а представник позивачки не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

05.09.2025 року представником позивачки адвокатом Шевченко А.В. подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, а саме довідки від районної адміністрації ЗМР по Шевченківському району від 22.08.2025 року, в якій зазначено що в квартирі АДРЕСА_1 , мешкає ОСОБА_1 , 1957 р.н., разом з донькою ОСОБА_7 , 1976 р.н., складом родини 2 особи.

Представник позивачки в судовому засіданні 12.11.2025 року позовну заяву підтримала, просила її задовольнити з підстав, викладених у ній. Не заперечувала щодо постановлення судом заочного рішення по справі.

В якості свідка була допитана ОСОБА_8 , яка є сусідкою позивачки, яка пояснила суду, що проживає у квартирі АДРЕСА_3 . Окрім позивачки та її доньки у квартирі за адресою АДРЕСА_2 , більше ніхто не проживає. Особиста знайома з дітьми позивачки та її онуком, однак останні близько п`яти років в вказаній квартирі не проживають.

В якості свідка була допитана ОСОБА_9 , яка є сусідкою позивачки, яка пояснила суду, що проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Окрім позивачки та її доньки ОСОБА_10 у квартирі за адресою АДРЕСА_2 , більше ніхто не проживає. Відповідачі більше п`яти років в вказаній квартирі не проживають.

Заслухавши сторін, пояснення свідків, дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб.

Положеннями статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені статтями 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до статті 6 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно з положеннями глави 6 розділу ІІІ ЖК Української РСР право проживання у житловому будинку, який перебуває у приватній власності, належить його власнику, членам його сім`ї, наймачеві та членам його сім`ї.

Відповідно до положень статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім`ї за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить.

Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке належить власнику на праві власності.

Судом встановлено, що згідно ордера №6194 від 29.12.1984 року, чоловіку позивачки ОСОБА_11 та членам сім`ї у безстрокове користування надано квартиру за адресою АДРЕСА_4 .

У вище вказаній квартирі проживає позивачка ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_7 , що підтверджується показаннями вищевказаних свідків, довідкоювід районної адміністрації ЗМР по Шевченківському району від 22.08.2025 року, в якій зазначено що в квартирі АДРЕСА_1 , мешкає ОСОБА_1 , 1957 р.н., разом з донькою ОСОБА_7 , 1976 р.н., складом родини 2 особи..

У вище вказаній квартирі, окрім позивачки та її доньки ОСОБА_7 , мешкали діти позивачки ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та онук позивачки ОСОБА_6 , відповідачі по справі.

З пояснень представника позивачки, не спростованих відповідачами, донька позивачки ОСОБА_4 , 1979 р.н., не проживає за місцем реєстрації більше восьми, у зв`язку з виїздом за кордон, онук позивачки ОСОБА_6 , 2005 р.н., також не проживає за місцем реєстрації більше чотирьох, у зв`язку з виїздом за кордон, син позивачки ОСОБА_5 , 1978 р.н., також не проживає за місцем реєстрації більше чотирьох, у зв`язку з виїздом за кордон У вказаній квартирі відсутні речі відповідачки.

Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Таке втручання у право відповідача на повагу до свого житла здійснюється згідно із законом (стаття 405 ЦК України), переслідує легітимну мету захист права власності позивача, і є необхідним у демократичному суспільстві для захисту вказаного права позивачки, що є пропорційним втручанням у вказані права.

При цьому, суд врахував, що відповідачі, будучи зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_2 , фактично втратили інтерес до вказаного житла, оскільки досить довго не проживають у ньому.

Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження за відповідачами житлового приміщення у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , судом не встановлено.

Також не встановлено відомостей про те, що відповідачі цікавляться спірним житлом, або даних про те, що вони зверталися до правоохоронних органів або суду відносно захисту своїх житлових прав та інтересів.

Відповідачі більше п`яти років не проживають в квартирі за місцем своєї реєстрації, не приймають участі в утриманні квартири, ремонті, не сплачують вартість нарахованих на неї житлово-комунальних послуг.

Суду не надано доказів того, що у спірній квартирі наявні/відсутні особисті меблі, предмети побуту та речі відповідачів.

Вказані обставини дають суду підстави вважати позовні вимоги доведеними та обґрунтованими, а відтак такими, що підлягають задоволенню та визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

Керуючись статтями 7, 12, 13, 81, 141, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 ..

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Роз`яснити, що датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, що зазначена у вступній частині судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частину другій статті 358 ЦПК України.

Суддя П.В. Зарютін