Єдиний унікальний номер справи 183/3003/25
Провадження № 2/183/3089/25

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2025 року м. Самар Дніпропетровської області

Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Майної Г. Є.

з участю секретаря судового засідання Федорової Є. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання батьківства та внесення запису про батьківство до актового запису про народження дитини,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через свого представника адвоката Манукян М. А. звернулись до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилаються на те, що з 11 лютого 2017 року по 19 жовтня 2024 року позивач ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_4 , батьками якої вони є, а також у період зареєстрованого шлюбу народились діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками яких записані вони. Позивач посилається на те, що фактичні відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були припинені у 2022 році після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України, у зв`язку із чим мати з дітьми 18 березня 2022 року переїхали на постійне місце проживання на території Федеративної Республіки Німеччина, де проживають і на теперішній час.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 18 вересня 2024 року, ухваленим у цивільній справі № 183/3754/24, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано. Позивачі посилаються на те, що малолітня дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , хоч і народився у період зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , проте останній не є біологічним батьком цієї дитини, яким є позивач ОСОБА_1 , з яким мати дітей перебуває у постійних відносинах з початку 2023 року.

З посиланням на проведений ДНК тест, за результатами якого 11 жовтня 2024 року складено звіт з тесту, зазначають про те, що вірогідність батьківства ОСОБА_1 щодо малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , становить 99,9999 %.

У зв`язку із чим, посилаючись на положення ст. 7, 121, 122, 125, 125 СК України, ураховуючи неможливість позасудового врегулювання даного спору, позивачі звернулись на адресу суду із цим позовом та просять:

- визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженця міста Житомир, Україна, батьком малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України, уродженця м. Шведт/Одер, Федеративна Республіка Німеччина;

- виключити з реєстру про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстровий номер G207/2024, складеного РАЦСом м. Шведт/Одер, номер НОМЕР_2 , відомості про батька ОСОБА_3 ;

- внести зміни до реєстрового номеру запису про народження G207/2024 на ім?я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , складеного РАЦСом м. Шведт/Одер, номер НОМЕР_2 , а саме: у графі "відомості про батька" записати батьком дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянина України, уродженця міста Житомир, Україна, виключивши відомості щодо ОСОБА_3

02 квітня 2025 року на адресу суду надійшла інформація щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) фізичної особи-відповідача (а.с. 31, 32).

Ухвалою судді від 03 квітня 2025 року постановлено про прийняття позовної заяви до розгляду в порядку загального позовного провадження і відкрито провадження у справі з призначенням підготовчого засідання. Цією ж ухвалою було установлено відповідачеві і третій особі строк для подання відзиву на позовну заяву, а також письмових пояснень (а.с. 33-34).

Ухвалою суду від 08 травня 2025 року було частково задоволено клопотання представника позивачів адвоката Манукян М. А. про проведення підготовчого засідання у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (а.с. 36-37).

Ухвалою суду від 14 жовтня 2025 року постановлено про закриття підготовчого провадження у справі, останню призначено до судового розгляду по суті (а.с. 88-89).

У судове засідання позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також їхній представник адвокат Манукян М. А. не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, отримавши судові повістки у паперовій формі за зазначеною ними адресою для листування (а.с. 2, 101, 102), а також через підсистему Електронний суд (а.с. 98, 99, 100). Причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення судового розгляду не подавали, тому суд вважає можливим розглянути справу у їхню відсутність.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву не подавав тому суд вважає можливим провести розгляд справи за його відсутності.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_4 , батьками якої записані: батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_7 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 03 червня 2016 року, наданим суду у засвідченій представником позивачів копії (а.с. 13).

11 лютого 2017 року Сєвєродонецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , про що складено відповідний актовий запис за № 154. Зазначені обставини установлені рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року, ухваленим у цивільній справі № 183/3754/24, а тому окремому доказуванню не підлягають (а.с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_6 народилась ОСОБА_5 , батьками якої записані: батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 01 серпня 2017 року, наданим суду у засвідченій представником позивачів копії (а.с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_6 , батьками якого записані: батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_7 , що підтверджується відповідним реєстром про народження, складеним 25 вересня 2024 року уповноваженим службовцем РАЦС м. Шведт/Одер, 12073016 Вагнер за реєстровим № G207/2024, з перекладом з німецької мови, наданим суду у засвідченій представником позивачів копії (а.с. 18-19, 20-22).

Відповідно до довідки Посольства України у Федеративній Республіці Німеччина № 1151 про реєстрацію особи громадянином України від 23 грудня 2024 року, наданої суду в засвідченій представником позивачів копії, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженець м. Шведт/Одер, Федеративна Республіка Німеччина, на підставі рішення Посольства України у ФРН від 23 грудня 2024 року, набув громадянство України на підставі ч. 1 ст. 7 Закону України "Про громадянство України" (а.с. 23).

Так, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року, ухваленим заочно в цивільній справі № 183/3754/24, шлюб, зареєстрований Сєвєродонецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , актовий запис за № 154 розірваний (а.с. 13). Зазначене рішення суду набрало законної сили 19 жовтня 2024 року.

У пред`явленому позові позивачі посилаються на те, що біологічним батьком малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є позивач ОСОБА_1 .

Слід зазначити, що статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Частинами 1 та 2 статті 122 СК України визначено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя.

Згідно зі ст. 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду.

Відповідно до положень ст. 128 Сімейного кодексу України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

За ст. 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

Згідно з роз`ясненнями п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2020 року в справі № 643/9245/18 (провадження № 61-16732св19) зроблено висновок що застосування статті 130 СК України та вказано, що "закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України".

Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути результат судово-генетичної експертизи.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.09.2023 у справі № 756/4688/19 (провадження №61-10666св23) зазначено, що висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи один із доказів, які суд повинен оцінювати разом з іншими доказами, і є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення Європейського суду з прав людини від 07 травня 2009 року, заява № 3451/05).

Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Висновок експерта згідно з положеннями ст. 110 ЦПК України є доказом, який не має для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 ЦПК України.

На підтвердження позовних вимог у цій цивільній справі позивачами надано Звіт з тесту (номер тесту: 77110807/2/2) від 11 жовтня 2024 року, складений Медико-діагностичною лабораторією відділення ІІ м. Катовіце на замовлення ОСОБА_1 , з посвідченим перекладом з польської мови і наданий суду в засвідченій представником позивачів копії, за яким ймовірність батьківства тестованого передбачуваного батька ( ОСОБА_8 ) відносно тестованої дитини ( ОСОБА_9 ) складає 99,9999 % (а.с. 24-25, 26-27).

Оцінюючи зазначений звіт, суд виходить з такого.

Правові, організаційні і фінансові основи судово-експертної діяльності з метою забезпечення правосуддя України незалежною, кваліфікованою і об`єктивною експертизою, орієнтованою на максимальне використання досягнень науки і техніки визначає Закон України "Про судову експертизу".

Відповідно до положень Закону України "Про судову експертизу" незалежність судового експерта та правильність його висновку забезпечуються процесуальним порядком призначення судового експерта, кримінальною відповідальністю судового експерта за дачу свідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, можливістю призначення додаткової та повторної судової експертизи.

При цьому, статтею 1 Закону України "Про судову експертизу" визначено, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про судову експертизу" незалежно від виду судочинства та підстави проведення експертизи судовий експерт зобов`язаний, зокрема провести повне дослідження і дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок.

Статтею 16 Закону України "Про судову експертизу" передбачено, що порядок проведення атестації, присвоєння чи позбавлення кваліфікаційних класів судового експерта визначається міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, до сфери управління яких належить державні спеціалізовані установи, що здійснюють судово-експортну діяльність.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про судову експертизу" для присвоєння та позбавлення кваліфікації судового експерта і кваліфікаційних класів створюється експертно-кваліфікаційні комісії при міністерствах та інших центральних органах виконавчої влади, до сфери управління яких належить державні спеціалізовані установи, що здійснюють судово-експортну діяльність. До складу експертно-кваліфікаційних комісій входять найбільш досвідчені фахівці та науковці, які мають кваліфікацію судового експерта та стаж практичної роботи за спеціальністю не менше п`яти років. Серед них має бути не менше двох фахівців тієї експертної спеціальності і того класу, з яких комісія проводить атестацію, присвоює кваліфікацію судового експерта або кваліфікаційний клас, а також фахівець з процесуальних питань судової експертизи.

Висновок експерта не є належним та допустимим доказом, якщо у ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що він підготовлений для подання до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року № 522/1029/18).

Звіт з тесту (номер тесту: 77110807/2/2) від 11 жовтня 2024 року не містить посилань на те, що останній підготовлений для суду, у ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Зазначений звіт підписано лаборантом-діагностиком PWZDL 14422 магістром інженером Ева Решуто та лаборантом-діагностиком PWZDL 16804 магістром інженером Катажиною Штаєр Медико-діагностичної лабораторії відділення ІІ м. Катовіце. Документів щодо присвоєння кваліфікації судового експерта, стажу експертної роботи, наукового ступеню та будь-яких інших доказів, які б свідчили, що вказані особи є суб`єктами експертної діяльності, матеріали справи не містять. Також у звіті відсутні відомості про умови відібрання матеріалу для дослідження, що не дає змогу пересвідчитися, чи походять подані зразки від осіб, зазначених у формі замовлення на дослідження, а прізвище дитини взагалі не зазначено.

Окрім цього, суд звертає увагу на те, що як зазначено у самому звіті, результат цього тесту має низьку доказову силу в суді у таких випадках: неможливо визначити, чи походять подані зразки від осіб, зазначених у формі замовлення на дослідження; при зборі матеріалу не було задокументовано присутність уповноваженого лабораторією свідка; мати дитини в дослідженні участі не брала. Вищезазначений звіт стосується лише перевірених установок. Лабораторія не несе відповідальності у таких випадках: тест було замовлено на основі матеріалу, зібраного від осіб, які не вказані у формі замовлення на дослідження; зразки були неправильно описані; кілька разів замовляли тест на одних і тих самих людей (збігаються персональні дані з документів з попередніх замовлень), але зразки надходили від різних людей залежно від замовлення. Результат може бути неправильно витлумачений, якщо другий передбачуваний батько може бути особою, пов?язаною по першій лінії з тестованим чоловіком, або коли стосунки між учасниками дослідження відрізняються від заявлених. Збір матеріалів не покривається за сферою акредитації.

За вказаних обставин, наданий до суду звіт не є висновком експерта в розумінні положень ЦПК та Закону України "Про судову експертизу", однак може оцінюватись судом у сукупності з іншими письмовими, речовими та іншими доказами. Натомість, стороною позивачів будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про кровне споріднення позивача ОСОБА_1 з малолітньою дитиною ОСОБА_6 , 08 січня 2024 року, суду не надано, а наданий звіт, на думку суду, не може бути належним, допустимим, достовірним та єдиним доказом на підтвердження обставини, про встановлення якої просять позивачі у своєму позові.

Вирішення цієї цивільної справи та ухвалення у ній відповідного законного й обґрунтованого рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Усі ці складові могли бути з`ясовані лише у процесі доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, позивачі реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивачі, які брали участь у судовому процесі з розгляду цієї справи через представника, представленого адвокатом, у разі наявності труднощів щодо подання доказів у справі, відповідно до статей 84, 103 ЦПК України, могли би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням. Але під час розгляду цієї справи цього зроблено не було. Під час підготовчого засідання судом було роз`яснено представникові позивачів про можливі наслідки неподання належних, допустимих та достовірних доказів та не проведення у цій справі відповідної судової експертизи. Представник позивача зазначив про обізнаність таких наслідків для результатів розгляду справи по суті і не вважав за необхідне клопотати перед судом про призначення судової експертизи.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про визнання батьківства, оскільки позивачами не надано суду належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів на підтвердження позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, витрати зі сплати судового збору слід віднести за рахунок позивачів.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання батьківства та внесення запису про батьківство до актового запису про народження дитини відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок позивачів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

- позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

- позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 ;

- відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_2 .

Рішення суду складено і підписано 19 листопада 2025 року.

Суддя Г.Є. Майна