Справа №:755/1734/25
Провадження №: 2/755/3093/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Гончарука В.П.,

за участю секретаря: Печуркіної Я.А.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 . треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Міністерство оборони України, про встановлення факту спільного проживання, самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини, суд,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та відповідно до позовних вимог просив суд :

Встановити факт спільного проживання, самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 свого неповнолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 без сторонньої допомоги матері ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3 , який було розірвано, відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Києва 20 січня 2020 року.

В шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після повномаштабного вторгнення рф в Україну відповідач ОСОБА_3 проживає за кордоном, а саме в Турецькій Республіці в м.Анталія, де повторно одружилася.

З 2023 р. неповнолітній син ОСОБА_4 став проживати разом з позивачем по справі за адресою: АДРЕСА_1

Визначення місця проживання неповнолітнього сина в судовому порядку між сторонами не вирішувалося, місце свого проживання було разом з батьком було обрано безпосередньо неповнолітнім ОСОБА_4 .

Також відповідач ОСОБА_3 не заперечує щодо проживання їх спільного неповнолітнього сина ОСОБА_5 разом з позивачем по справі, що також підтверджується нотаріально посвідченою заявою відповідача ОСОБА_3 , в якій також зазначає, що їх дитина перебуває повністю на утриманні позивача по справі.

Позивач має можливості та бажання утримувати та забезпечувати свого сина ОСОБА_5 , крім того у нього склалися тісні стосунки з останнім, позивач має стабільний заробіток, син навчається в ліцеї та відвідує додаткові гуртки, а відповідач фактично самоусунулася від утримання їх спільного сина.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланням на вимоги ст.ст. 141, 150 - 153, 160, 161 СК України, та Законом України «Про охорону дитинства» .

Ухвалою суду від 4 лютого 2024 року по даній справі було відкрито провадження за загальними правилами позовного провадження.

Протокольної ухвалою суду до участі в розгляді даної справи було залучено третю особу без заявлення самостійних вимог Міністерство Оборони України.

В судовому засіданні позивач та його представник наполягали на задоволені позову з обставин викладених в позові, наполягаючи на тому, що задоволення позову та встановлення в судовому порядку факту перебування неповнолітнього ОСОБА_5 на повному утримання позивача по справі буде відповідати саме інтересам дитини, так як саме позивач займається вихованням, утриманням та розвитком свого сина, піклується про останнього, а також вказане рішення може надати можливість відповідачу для отримання відстрочки від мобілізації.

Відповідач та її представник в зал судового засідання не з`явилися але через систему електронний суд подала до суду письмові пояснення, в яких заперечувала щодо задоволення позову в повному обсязі, мотивуючи це тим, що вона приймає активну участь у вихованні та утриманні своого сина ОСОБА_5 , при цьому не заперечує того факту, що їх спільний син ОСОБА_5 проживає разом з позивачем по справі.

Від представника третьої особи Міністервства Оборони України до суду надійшли письмові пояснення в яких представник третьої особи запреречував щодо задоволення позовних вимог.

Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації в зал судового засідання не з`явився, але надав до суду заяву про слухання справи у відсутність представника третьої особи та висновок Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації від 19.05.2025 р. ( Протокол засідання 14.05.2025 р.№9).

В ході судового розгляду була заслухана думка неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка в судовому засіданні повідомила, що після розлучення його батьків він в 2023 р. повернувся до м.Києва з Турецької Республіки та став проживати разом з батьком ОСОБА_1 .

Близько року він проживав разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 в м. Анталія, але в послідуючому висловив бажання жити разом з батьком та його матір привезла до м.Києва.

Зі своєю матір`ю він постійно підтримує зв`язок за допомогою месенджерів та в разі потреби по мірі можливості мати надає йому кошти на його потреби.

Повним його утриманням, вихованням займається його батько.

Суд, заслухавши думку учасників судового процесу та неповнолітнього гермаш ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи встановив наступне, що статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою

Як убачається з матеріалів справи, що на час розгляду справи неповнолітньому ОСОБА_4 виповнилося 15 років та останній вибрав місце свого проживання разом зі своїм батьком ОСОБА_1 .

Дана обставина встановлена в ході судового розгляду та не була спростована під час судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України слідує, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 4 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Як було встановлено в ході судового розгляду, що з 5 рудня 2009 року позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3 , який було розірвано, відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Києва 20 січня 2020 року.

В шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після повномаштабного вторгнення рф в Україну відповідач ОСОБА_3 проживає за кордоном, а саме в Турецькій Республіці в м. Анталія.

З 2023 р. неповнолітній син ОСОБА_4 став проживати разом з позивачем по справі за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується актом обстеження умов проживання від 1.04. 2024 р. та поясненнями неповнолітнього.

Зі слів неповнолітнього ОСОБА_4 він добровільно вибрав місце свого проживання разом з позивачем по справі та дана обставина не оспорювалася в ході судового розгляду учасниками справи.

Між сторонами не існує спору щодо визначення місця проживання їх неповнолітнього сина.

Крім того, як убачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 звертався до суду з позовом щодо позбавлення батьківських справ відповідача ОСОБА_3 стосовно їх сина ОСОБА_5 .

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 25 липня 2024 р. в задоволені позову було відмовлено, дане рішення вступило в законну силу.

Обставини встановлені судовим рішенням, що набуло законної сили повторному доказуванню не підлягають в силу вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України

Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України).

Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

При розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частини четверта, п`ята статті 19 СК України).

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд дослідивши висновок Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації ( протокол засідання Комісії 14.05.2025 р. №9) не бере його до увани, так як відповідно до даного висновку слідує, що орган опіки та піклування н може визначити участь у вихованні дитини ОСОБА_1 , оскільки неповнолітній син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , постійно проживає з батьком , а мати ОСОБА_3 на даний час проживає на території Туреччини.

Судом встановлено, що фактично спір щодо одноособового утримання, виховання та забезпечення позивачем свого неповнолітнього сина необхідно для подання вказаного рішення до ТЦК, судом достовірно встановлено, що неповнолітній ОСОБА_5 на постійній основі з 2023 р. проживає та продовжує проживати разом з позивачем по справі.

Відповідач - мати дитини не вимагала та не вимагає зміни його місця проживання.

Згідно до довідки виданої Державною прикордонною службою України вбачається, що відповідач періодично приїздить в України та останній раз прибула до України 23.01.2025 р. а залишила територію України 14.02.2025 р.

Статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Конвенцією ООН «Про права дитини» визначено, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитина має право вільно висловлювати власні погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага.

Дитина має право вільно висловлювати свої думки; це право включає свободу шукати, одержувати і передавати інформацію та ідеї будь-якого роду.

Відповідно до ч. 1 ст. З Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 27 Конвенції передбачено, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 54 рішення ЕСПЛ « Хант проти України» ( від 07.12.2006 року), суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78.)

Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008р., «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року).

У відповідності до вимог сімейного законодавства України обов`язок виховання, утримання та забезпечення неповнолітніх дітей покладається саме на батьків дитини та дана обставина повторному підтвенрдженню не підлягає.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Аналізуючи зібрані у справі письмові докази, з урахуванням пояснень позивача його представника та неповнолітньої, дослідивши матеріали справи суд прийшов висновку про доцільність у відмові в задоволенні позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, то ч. 1 ст.141 ЦПК України визначено,що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, витрати зі сплати судового збору підлягають покладенню на позивача.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Конвенцією про права дитини, Декларацією прав дитини, Законом України «Про охорону дитинства», статями 19, 141, 150, 151, 153, 157-159 Сімейного Кодексу України, статтями 7, 10, 76, 81, 133, 244-245, 259, 263-265, ЦПК України,

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) : треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації ( м.Київ, Харківське шосе, 4-а), Міністерство оборони України ( м.Київ пр т Повітрофлотський, 6), про встановлення факту спільного проживання, самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини відмовити .

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 14.11.2025 р .

Суддя