ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/5259/25
провадження № 2-з/753/226/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2025 р. суддя Дарницького районного суду м. Києва Шаповалова К.В., розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Департаменту будівництва і житлового забезпечення Київської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування свідоцтва про право власності на квартиру, визнання житлового приміщення спільною частковою власністю,

ВСТАНОВИВ:

у березні 2025 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Департаменту будівництва і житлового забезпечення Київської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування свідоцтва про право власності на квартиру, визнання житлового приміщення спільною частковою власністю.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи № 753/5259/25 між суддями від 17 березня 2025 року матеріали позову передано в провадження судді Шаповаловій К.В. Фактично справу було передано судді 18 березня 2025 року.

Ухвалою суду від 21 березня 2025 року позов було залишено без руху та надано позивачам строк на усунення недоліків.

04 квітня 2025 року до суду від позивачів надійшло клопотання, у якому вони просили суд відкрити провадження у справі та долучили до клопотання позовну заяву у новій редакції.

В обгрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що вони з липня 1974 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі у позивачів народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У 1993 році ОСОБА_2 була затверджена членом житлового кооперативу "Авіатор-18", і сплачувала пайові внески на побудову житла для сім`ї від свого імені. На той час представляти в кооперативі сім`ю міг лише один член сім`ї. Остаточний внесок на оплату квартири було внесено у 1995 році, і до 1995 року включно було внесено пайових внесків за квартиру в сумі 412 500 000 карбованців, і 30 серпня 1995 року ОСОБА_2 отримала від Виконавчого комітету Київської міськради ордер № 105589 на вселення у новозбудовану квартиру по АДРЕСА_1 для сім`ї з трьох осіб: ОСОБА_2 , чоловік ОСОБА_1 , і син ОСОБА_5 . На підставі ордера сім`я вселилась в квартиру, провівши відповідний ремонт, і прописались у ній. Загальна площа квартири на момент вселення складала 51,6 кв. м., а житлова - 29,05 кв.м. Після обладнання та засклення балкону була уточнена загальна площа квартири, яка склала 54,5 кв.м., у зв`язку з чим 10 січня 2000 року ОСОБА_2 доплатила за квартиру ще 1371 грн. 03 коп. На даний час з`ясувалось, що ОСОБА_5 без відома батьків (позивачів) оформив свідоцтво про право власності на квартиру одноосібно на своє ім`я. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , загинув, захищаючи суверенітет та цілісність України від російської федерації, в Луганській області. Після його загибелі позивачам стало відомо, що його квартирантка, ОСОБА_3 , звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_5 , оскільки мала від нього заповіт. ОСОБА_3 після загибелі ОСОБА_5 викрала із сейфа кошти, які він зібрав для купівлі автомобіля для армії, його особисті документи, та оригінали документів про оплату вартості квартири. Позивачі зазначають, що у ОСОБА_5 від шлюбу, який було укладено з ОСОБА_6 05 липня 1997 року, та розірвано судом у 2003 році, народилася донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка має право на обов`язкову долю у спадщині, оскільки є непрацездатною особою, та має статус інваліда з дитинства - довічно. Позивачі наголошують, що реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_5 є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки вона відбувалася без згоди позивачів, як фактичних власників нерухомого майна. Таким чином, позивачі просять суд скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 , яке видане Головним управлінням житлового забезпечення КМДА на ім`я ОСОБА_5 , а також визнати, що зазначена кооперативна квартира є спільною частковою власністю ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних долях, а саме -по 1/3 частини квартири кожному.

Ухвалою суду від 22 квітня 2025 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу до розгляду у підготовче засідання на 15 травня 2025 року на 11:30 год.

12 листопада 2025 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову.

Відповідно до протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду від 12 листопада 2025 року заяву передано судді Шаповаловій К.В.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, позивач просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 , обґрунтовуючи тим, що оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, яка зареєстрована за їх сином, що загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходяться у квартирантки, відповідачки ОСОБА_3 , на яку, як їм відомо, син склав заповіт та заповідав їй все своє майно. Оскільки ОСОБА_3 неодноразово зверталась до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після загибелі їх сина, є ризик того, що вона може оформити право власності на себе по цій квартирі та відчужити її у незаконний спосіб.

Відповідно до частини першої статті 153 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Вивчивши доводи заяви та подані до позову докази, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню, враховуючи таке.

Відповідно до положень статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду.

Отже, умовою застосування забезпечення позову як сукупності процесуальних дій є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Види забезпечення позову визначені частиною першою статті 150

ЦПК України. Зокрема, згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

За змістом зазначених норм процесуального законодавства забезпечення позову має на меті запобігти ускладненню чи неможливості виконання рішення суду або ефективного захисту, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Співмірність заходів забезпечення позову передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. [...] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. [...] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості й адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості особи користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Те, що особа ще не вчинила дії, які б могли би підтвердити намір відчужити це майно, не спростовує того, що у відповідача як в одноосібного власника наявна можливість вільно розпорядитись спірним нерухомим майно, якщо не вжити заходи забезпечення позову. Зокрема, таких висновків дійшла велика Палата Верховного Суду, ухвалюючи постанову від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17.

Як встановлено судом, згідно з свідоцтвом про право власності від 14.06.2000, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 54,50 кв.м. належить на праві приватної власності ОСОБА_5 .

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 26 травня 2022 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 .

Згідно з заповітом від 09 квітня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергієнком С.С., ОСОБА_5 на випадок своєї смерті заповів все своє майно ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що відповідач вже неодноразово зверталася до нотаріуса для оформлення права власності на спірне майно, та оскільки позов подано з метою захисту майнових прав позивачів, перевірка обґрунтованості яких може зайняти значний часу, за який спірне майно може бути відчужене, що в подальшому, у випадку задоволення позову, може ускладнити виконання рішення суду.

Суд вважає, що через ризик можливого відчуження спірного нерухомого майна на користь третіх осіб, або його обтяження іншим чином, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист прав позивачів у випадку задоволення його позову та може призвести до того, що позивачі не зможуть їх захистити в межах одного цього судового провадження за їх позовом без нових звернень до суду.

З наведених у заяві про забезпечення позову фактів та обґрунтувань вбачається, що предмет позову у даній справі є взаємопов`язаним зі способом забезпечення позову, а невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивачів, за захистом яких вони звернувся до суду. Позивачем обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист його порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів позивача.

При цьому, накладення арешту на майно до вирішення спору по суті не призведе до обмеження прав відповідачів, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивачів.

Станом на час розгляду заяви про забезпечення позову відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду щодо застосування зустрічного забезпечення згідно з ч. 3 ст. 154 ЦПК України.

Керуючись ст. 149-153, 259, 260, 353 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Департаменту будівництва і житлового забезпечення Київської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування свідоцтва про право власності на квартиру, визнання житлового приміщення спільною частковою власністю задовольнити.

Накласти арешт на квартиру загальною площею 54,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Ухвала підлягає негайному виконанню. Оскарження ухвали не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк пред`явлення до виконання ухвали - три роки.

Стягувач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 );

Боржник: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Суддя К.В. Шаповалова