Справа № 464/5256/24
пр.№ 2/464/337/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2025 м. Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючої судді Сабари Л.В.,

секретаря судового засідання Рейман В.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Автогаражного кооперативу №15 Галицького району м. Львова про поділ майна подружжя та зобов`язання вчинити дії, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , Автогаражного кооперативу №15 Галицького району м. Львова про визнання майнових прав об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя,

встановив:

позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, поданим представником ОСОБА_1 , до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Автогаражного кооперативу №15 Галицького району м. Львова (далі АГК №15), в якому просить:

-визнати ОСОБА_6 пайовиком згідно з договором №20/6 від 04.06.2015 та змін від 09.01.2020, 10.01.2020 до нього;

-визнати за ОСОБА_6 майнові права на частину квартири АДРЕСА_1 , придбану ОСОБА_7 згідно з договором №20/6 від 04.06.2015 та змін від 09.01.2020, 10.01.2020 до нього;

-зобов`язати Автогаражний кооператив №15 Галицького району м. Львова видати усі необхідні документи для проведення державної реєстрації речового права на квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 26.03.2021, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду віл 08.11.2021, шлюб, укладений між сторонами 24.07.2017, розірвано. За час перебування у шлюбі, сторони набули майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , за наступних обставин. 04.06.2015 між ОСОБА_4 та АГК №15 укладено договір №20/6 від 04.06.2015 про пайову участь у будівництві. 09.01.2020 (додаткова угода №1) та 10.01.2020 (додаткова угода №2) між ОСОБА_4 , АГК №15 та ОСОБА_7 укладено зміни до вказаного договору. За умовами додаткової угоди №2, ОСОБА_4 передає усі права та обов`язки за договором та додатковій угоді №1 в повному обсязі ОСОБА_7 , АГК №15 зараховує в повному обсязі грошові кошти 844 414,16 грн., сплачені ОСОБА_4 , як оплату за 65,50 кв.м, доплату за 4,6 кв.м ОСОБА_7 здійснює у строк до 17.01.2020 у розмірі 73 715,00 грн. Додаткова угода №2 набуває юридичну силу з моменту здійснення повної оплати вартості об`єкту договору ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 . Незважаючи на факт повного розрахунку (здійснення повної оплати вартості об`єкту договору), що підтверджується розпискою ОСОБА_8 , сестри ОСОБА_4 , від 05.12.2020, остання відмовилась підписати акти приймання-передачі коштів. Однак, ОСОБА_7 виконала усі зобов`язання, передбачені змінами до договору, та набула майнові права на спірну квартиру. Після повного розрахунку, позивач протягом жовтня-грудня 2020 року проводив у вказаній квартирі ремонт, однак наприкінці грудня 2020 року подружні відносини між сторонами погіршились, у зв`язку із чим ОСОБА_7 подала позов про розірвання шлюбу. На даний час будинок АДРЕСА_2 зданий в експлуатацію, вартість квартири виплачена у повному обсязі, однак ОСОБА_7 не вчиняє жодних дій щодо державної реєстрації речових прав на спірне майно. Зважаючи на наведене та те, що ОСОБА_6 не має можливості в інший спосіб здійснити поділ майна подружжя, звернення до АГК №15 ним неможливі, оскільки не є стороною пайового договору, з метою захисту його майнових прав, просить позов задовольнити.

07.11.2025 ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , АГК №15, в якому просить:

-визнати майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , придбану ОСОБА_7 згідно з договором №20/6 від 04.06.2015 та змінами до договору від 10.01.2020, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ;

-в порядку поділу майна виділити ОСОБА_7 майнові права на 2/3 частку, ОСОБА_6 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , придбану ОСОБА_7 згідно з договором №20/6 від 04.06.2015 та змінами до договору від 10.01.2020.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 04.06.2015 між ОСОБА_4 та АГК №15 укладено договір №20/6, за умовами якого ОСОБА_4 вступила у члени кооперативу, з метою отримання паю у формі квартири АДРЕСА_3 . 10.01.2020 між вказаними сторонами та ОСОБА_7 укладено договір у вигляді змін до договору №20/06 від 04.06.2015 та до змін від 09.01.2020. За умовами змін, ОСОБА_4 передає ОСОБА_7 усі свої права та обов`язки по договору №20/6 від 04.06.2015 та змін від 09.01.2020, АГК №15 зарахував кошти у розмірі 844 414,16 грн. як оплату за 65,50 кв.м площі спірної квартири, а ОСОБА_7 зобов`язалась здійснити кооперативу доплату за 4,6 кв.м. Розпискою від 05.12.2020 зафіксовано, що вартість квартири сплачена в повному обсязі. Наведені обставини також підтверджуються платіжними документами, листуванням ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у застосунку «Вайбер». Таким чином, ОСОБА_2 виконала умови договору, сплатила суму коштів ОСОБА_4 , АГК №15, а тому набула майнові права на спірне майно. Водночас, позивач за зустрічним позовом вважає, що у даному спорі наявні підстави для відступу від засади рівності часток подружжя. Так, ОСОБА_6 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, витрачав спільні кошти подружжя на власні потреби, без її згоди вивіз із спірної квартири котел опалення, а кошти від його реалізації витратив на власний розсуд, ухилявся від участі в утриманні їх спільної малолітньої доньки, належним чином не сплачував аліменти.

27.01.2025 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, поданий представником позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 , відповідно до якого просить відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог в повному обсязі, оскільки жодна з обставин в розумінні ч. 2 ст. 70 СК України, не має місця в даному спорі.

21.02.2025 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 , відповідно до якого просить у задоволенні первісних позовних вимог відмовити повністю. Заперечення обґрунтовує тим, що виходячи з умов договору та змін до нього, обов`язковою умовою набуття ОСОБА_7 статусу пайовика та майнових прав на спірну квартиру є факт проведення повного розрахунку за таке майно із ОСОБА_4 , а не з АГК №15. Водночас, ані ОСОБА_6 , ані ОСОБА_9 на даний час повної оплати за квартиру не провели, внаслідок чого існує заборгованість у розмірі 9 000 доларів США. Звертає увагу суду на те, що доводи первісного позову в частині переоформлення на користь ОСОБА_4 автомобіля вартістю 9 000 доларів США не відповідають дійсності, оскільки останній належний ОСОБА_6 на праві власності автомобіль подарований не був, а такий був нею 11.01.2020 придбаний у ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, за що останній ОСОБА_4 сплатила грошові кошти у сумі 9 000 доларів США. Зазначає, що до матеріалів первісного та зустрічного позову не долучено актів приймання-передачі грошових коштів, які б були належним доказом виконання зобов`язань. Розписка ОСОБА_8 від 05.12.2020 не є належним доказом оплати повної вартості спірної квартири, оскільки ОСОБА_4 не уповноважувала вказану особу на засвідчення таких обставин. Враховуючи те, що ані первісний, ані зустрічний позивачі не набули в повному обсязі майнових прав на спірну квартиру, позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

21.02.2025 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, поданий представником відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 , відповідно до якого просить у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити повністю з підстав, що наведені у відзиві на первісний позов.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.08.2024 матеріали справи передано на розгляд судді Сабарі Л.В.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 27.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 07.11.2024 зустрічну позовну заяву ОСОБА_7 передано на розгляд судді Сабарі Л.В.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 11.11.2024 зустрічну позовну заяву ОСОБА_7 залишено без руху.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 26.11.2024 зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 передано на розгляд судді Сабарі Л.В.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 28.11.2024 зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 залишено без руху.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 12.12.2024 первісний позов залишено без руху.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 17.12.2024 постановлено продовжити розгляд даної цивільної справи.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 09.01.2025 зустрічну позовну заяву ОСОБА_7 до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , АГК №15 про визнання права власності та поділ майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 09.01.2025 у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_4 до АГК №15, за участю третіх осіб ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , про зобов`язання вчинити дії відмовлено, зустрічний позов повернуто позивачеві.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 08.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримав з підстав, що викладені у позовній заяві, просив такі задовольнити. Щодо задоволення зустрічного позову в частині відступу від засади рівності часток майна подружжя заперечив.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги за зустрічним позовом підтримав в повному обсязі та просив такі задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 щодо задоволення позовних вимог за первісним та зустрічним позовами заперечив за підстав, викладених у відзивах на позовні заяви.

Представник відповідача Автогаражного кооперативу №15 Галицького району м. Львова в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином.

Заслухавши думку учасників процесу, оглянувши заяви по суті, дослідивши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд встановив наступне.

Предметом спору є майно (речові права на квартиру), котре позивачі вважають об`єктом спільної власності подружжя, у зв`язку із чим, між ними наявний спір з приводу права власності.

Разом з тим, беручи до уваги те, що право власності на спірний об`єкт є незареєстрованим, між позивачами та відповідачами 2 та 3 виник спір щодо виконання договірних зобов`язань та визнання прав на майно.

Вирішуючи позовні вимоги первісного позову та позовні вимоги зустрічного позову суд виходить з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти (в тому числі набуття прав на майно подружжям за час шлюбу).

Згідно ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, гроші, цінні папери, цифрові речі, майнові права, роботи та послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні та нематеріальні блага.

Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 статті 190 ЦК України).

Згідно зі ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ст. 331 ЦК України).

Водночас, відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Відповідно до п. 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року № 553), для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартиру, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються такі документи: 1) документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо; 2) технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартиру, житлове, нежитлове приміщення тощо). У разі придбання особою безпроцентних (цільових) облігацій, за якими базовим товаром є одиниця нерухомості, документами, що підтверджують набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу облігацій та за наявності документ, згідно з яким здійснювалось закріплення відповідного об`єкта інвестування за власником облігацій (договір резервування, бронювання тощо).

Крім того, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає, зокрема, з договорів та інших правочинів, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ст. 509 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

На підставі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 599-601 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином , за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо), а також, зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Одночасно, підтвердженням виконання зобов`язання згідно ч.1 ст. 545 ЦК України визнано, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

При цьому, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги (ст. 527 ЦК України).

Згідно ст. 2 Закону України «Про кооперацію» визначено, що кооперативом є юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування, а паєм - майновий поворотний внесок члена (асоційованого члена) кооперативу у створення та розвиток кооперативу, який здійснюється шляхом передачі кооперативу майна, в тому числі грошей, майнових прав, а також земельної ділянки.

Статтею 10 вказаного Закону передбачено, що членами кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, юридичні особи України та іноземних держав, що діють через своїх представників, які внесли вступний внесок та пай у розмірах, визначених статутом кооперативу, додержуються вимог статуту і користуються правом ухвального голосу.

Вступ до кооперативу здійснюється на підставі письмової заяви. Особа, яка подала заяву про вступ до кооперативу, вносить вступний внесок і пай у порядку та розмірах, визначених його статутом. Рішення правління чи голови кооперативу про прийняття до кооперативу підлягає затвердженню загальними зборами його членів. Порядок прийняття такого рішення та його затвердження визначається статутом кооперативу (ст. 11 Закону).

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до змісту ч. ч. 1. 2, 3 ст. 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті, показаннями свідків оглянути речові докази.

При дослідженні доказів, судом встановлено наступне.

10.01.2020 між ОСОБА_4 , АГК №15 та ОСОБА_9 підписано зміни до договору №20/6 від 04/06/2015 та до змін від 09/01/2020 (т. 1, а. с. 11).

04.06.2015 між ОСОБА_10 та АГК №15 укладено договір №20/6, за умовами якого ОСОБА_10 , з метою отримання паю у формі квартири АДРЕСА_3 , зобов`язалась вступити в члени АГК №15, а АГК №15 зобов`язався прийняти останню в члени кооперативу (т. 1, а. с. 12-14).

11.01.2020 ОСОБА_4 написано розписку про отримання від ОСОБА_9 336 000 грн. за квартиру, а також документи на машину та переоформлення машини в ціні 9 000 доларів США на її ім`я (т. 1, а. с. 15).

10.01.2020 ОСОБА_9 склала розписку про те, що розрахунок залишку у сумі 168 000 грн. повинен відбутися до 01.01.2021 (т. 1, а. с. 16).

05.12.2020 ОСОБА_8 склала розписку про отримання від ОСОБА_6 коштів у сумі 30 000 грн., а також зазначила про факт оплати спірної квартири в повному обсязі (т. 1, а. с. 18).

З копій квитанцій АТ КБ «Приватбанк» вбачається переказ грошових коштів від ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 19-21).

Як вбачається з відповіді АГК №15 від 13.08.2022, квартира АДРЕСА_1 оплачена у розмірі 918 135,16 грн., що становить 100% вартості квартири, договір майнових прав на дану квартиру ОСОБА_6 та ОСОБА_9 не видався у зв`язку з наявністю спору (т. 1, а. с. 22).

З копій розписок від 27.12.2019, 26.12.2019 вбачається, що ОСОБА_4 засвідчила факт отримання коштів від ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 79).

Копіями квитанцій АТ КБ «Приватбанк», АТ «Комінвестбанк» підтверджується факт поповнення картки на користь ОСОБА_4 , зокрема ОСОБА_9 (т. 1, а. с. 81-84, 88-90).

Згідно з рахунками на оплату від 10.01.2020, 17.01.2020, вбачається, що ОСОБА_9 сплатила на користь АГК №15 пайовий внесок за спірну квартиру та 1% за переуступку (т. 1, а. с. 91,92).

Копії скріншотів у застосунку «Вайбер» містить фрагменти листування між ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ймовірно ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 17, 87).

Згідно з відповіддю РСЦ ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях від 01.02.2024, автомобіль марки «Audi A6» перереєстрований 11.01.2020 на ОСОБА_4 на підставі, зокрема, договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 (т. 2, а. с. 23-25).

З квитанцій АТ «Універсал банк» вбачається оплата ОСОБА_2 коштів в рахунок ЖКП за квартиру АДРЕСА_4 , за навчання малолітньої дитини, переказ особистих коштів (т. 2, а. с. 160-168)

Як вбачається з відповіді Залізничного ВДВС у місті Львові ЗМУМЮ від 09.06.2025, на виконанні відділу виконавчої служби перебуває виконавче провадження з примусового виконання судового наказу №462/8309/20, виданого 22.03.2021 Залізничним районним судом м. Львова, про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 аліментів на утримання ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Станом на 01.06.2025 наявна заборгованість зі сплати аліментів за боржником ОСОБА_6 у розмірі 170 789,94 грн. Обставини наявності заборгованості та стягнення боргу підтверджується розрахунком заборгованості по аліментах (т. 2, а. с. 169-171)

З листа РСЦ ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях від 31.10.2025 вбачається, що вартість автомобіля марки «Audi A6», перереєстрованого на ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 11.01.2020, становила 214 057,00 грн. (т. 2, а. с. 246).

Оцінюючи вказані докази, суд встановив наступне.

04.06.2015 між ОСОБА_12 (відповідачем 2) та Автогаражним кооперативом №15 Галицького району м. Львова укладено договір 20/6, за умовами котрого ОСОБА_4 вступає в члени кооперативу з метою отримання паю у формі квартири АДРЕСА_3 , вартість котрого становить 879010,00 грн., відповідає 65,5 м.кв. та визначається після завершення будівництва на підставі фактичної площі визначеної БТІ. Вказаним договором передбачені права та обов`язки сторін, зокрема, серед іншого, ОСОБА_4 зобов`язана сплатити пайовий внесок у вищевказаній сумі, а кооператив закінчити виконання будівельно-монтажних робіт по завершенню будівництва та передати пай замовнику (п.2.5, 4.1.2, 4.1.3 Договору). Згідно з п. 2.11 передача паю (квартири) здійснюється шляхом підписання акту-прийому-передачі за умови внесення 100% вартості об`єкту. Одночасно, п.4.1.4 визначено, що до здачі будинку в експлуатацію Сторона 1 (відповідач 2) отримує майнові права на пай (квартиру), а після здачі будинку в експлуатацію право власності на неї.

10.01.2020 до вказаного договору між ОСОБА_4 , Автогаражним кооперативом №15 Галицького району м. Львова та ОСОБА_9 укладено зміни (що разом із Змінами від 09.01.2020 є невід`ємною частиною Договору) за умовами котрого ОСОБА_4 передає усі свої права та обов`язки за Договором № 20/6 ОСОБА_9 . Вказані зміни до Договору щодо переуступки прав набувають юридичну силу з моменту здійснення повної оплати вартості об`єкту договору ОСОБА_9 на користь ОСОБА_4 . При цьому, вказаними Змінами Автогаражний кооператив №15 Галицького району м. Львова засвідчив зарахування в повному обсязі грошових коштів в розмірі 844414,16 грн., сплачених ОСОБА_4 на його користь, як оплату за 65,5 м.кв. Крім того, сторони узгодили, що належним виконанням зобов`язання ОСОБА_9 на користь ОСОБА_4 є здійснення взаєморозрахунків згідно сум та графіків, зазначених у Договорі, що оформляється Актом приймання-передачі коштів.

Змін до Договору № 20/6 від 04.06.2015 від 09.01.2020 матеріали справи не містять, у зв`язку із чим суд позбавлений можливості об`єктивно встановити дійсні умови договірних зобов`язань, що виникли між ОСОБА_4 та Автогаражним кооперативом №15 Галицького району м. Львова.

Разом з тим, суд бере до уваги те, що Автогаражним кооперативом №15 Галицького району м. Львова визнається факт здійснення оплати за квартиру АДРЕСА_1 в повному обсязі в розмірі 918135,16 грн., що підтверджується листом № б/н від 13.01.2022.

При цьому, грошові кошти в розмірі 844414,16 грн. сплачені ОСОБА_4 на користь Автогаражного кооперативу №15 Галицького району м. Львова.

З цього слідує, що Строною 1 відповідно до Договору № 20/6 від 04.06.2015 виконано зобов`язання в частині сплати пайового внеску.

У зв`язку із цим, необхідно встановити, чи набули Зміни до договору від 10.01.2020 юридичної сили та до ОСОБА_9 перейшли правомочності Сторони 1 відповідно до Договору № 20/6 від 04.06.2015.

В цій частині, суд бере до уваги, що суду не надано Актів приймання передачі коштів від ОСОБА_9 та ОСОБА_4 згідно строків та графіку, узгоджених до Змін до Договору про переуступку прав Строни 1 від 10.01.2020, у зв`язку із чим відсутні підстави стверджувати про належне виконання зобов`язання ОСОБА_9 , передбачене вказаним Договором та визнання такого факту Автогаражним кооперативом №15 Галицького району м.Львова.

Разом з тим, суд, на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів може встановити факт виконання таких зобов`язань ОСОБА_9 .

Як вбачається із досліджених розписок, ОСОБА_4 підтверджено ОСОБА_9 , що від останньої 10.01.2020 отримано 336 000 грн. за продаж спірної квартири, у зв`язку із чим, суд вважає вказану розписку в частині сплачених грошових коштів доказом виконання ОСОБА_9 зобов`язань.

Одночасно, згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Беручи до уваги, що обставини, закріплені у письмових розписках та квитанціях про переказ коштів про отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_6 , та ОСОБА_13 в частині отримання грошей визнаються ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 як обставини виконання останньою взятих на себе зобов`язань згідно Змін до договору, таким чином суд бере до уваги вказані докази на доведення фактичних даних в цій частині.

Зважаючи на те, що відповідачем ОСОБА_4 оспорюється факт зарахування належних із ОСОБА_9 грошових платежів за рахунок вартості автомобіля, що був придбаний відповідачем 2, а також повного виконання зобов`язань ОСОБА_9 , підтверджених ОСОБА_14 у розписці від 05.12.2020, суд зобов`язаний встановити дійсність правових відносин, що виникли між останніми на підставі відповідних доказів з урахуванням наступного.

Як зазначено вище, у відповідності до ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Одночасно, підтвердженням виконання зобов`язання згідно ч.1 ст. 545 ЦК України визнано, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Статтею 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Одночасно, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України).

Як вбачається із частини Розписки, виданої ОСОБА_4 від 11.01.2020, остання підтвердила, що отримала документи на машину та переоформила машину на суму 9 тис. доларів США на своє ім`я.

Разом з тим, згідно Договору купівлі-продажу 4641/2020/1868926 транспортного засобу від 11.01.2020 та інформації РСЦ ГЦС МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях вбачається, що такий укладено між ОСОБА_15 в особі ОСОБА_9 на підставі доручення та ОСОБА_16 щодо продажу на користь останньої автомобіля марки AUDI р.н. НОМЕР_1 вартістю 214057,00 грн.

З Довіреності зареєстрованої у Реєстрі № 4389 від 20.12.2019 та посвідченої приватним нотаріусом Вегерою Н.Б., вбачається, що ОСОБА_15 уповноважив ОСОБА_9 та ОСОБА_6 в порядку представництва інтересів останнього розпоряджатися автомобілем AUDI р.н. НОМЕР_1 .

З цього слідує, що ОСОБА_9 в силу вищевикладених документів була уповноважена діяти від імені та в інтересах ОСОБА_15 , а тому мала право на продаж автомобіля.

Будь-яких інших доказів, що ОСОБА_9 мала право на розпорядження грошовими коштами, отриманими за рахунок продажу автомобіля на власну користь суду не надано, так само як не підтверджено, що могла розпоряджатися індивідуальним майном ОСОБА_15 у власних інтересах.

При цьому, частина розписки від 11.01.2020 не може беззаперечно свідчити, що ОСОБА_4 підтвердила факт переоформлення автомобіля на її ім`я як зарахування зустрічних вимог, тобто прийняття у власність майна вартістю 9000 доларів США в рахунок належних із ОСОБА_9 грошових платежів згідно Змін до Договору № 20/6 від 04.06.2015, оскільки письмово ствердила, що отримала документи на машину, що переоформлені на її ім`я і це відповідно підтверджується вищевказаними доказами.

Крім того, частину розписки, виданої ОСОБА_6 ОСОБА_8 від 05.12.2020, про те, що оплата за квартиру по АДРЕСА_2 , здійснена в повній вартості згідно договору, суд не може визнати належним, достовірним та допустимим доказом, оскільки в цій частині вказаний документ укладений між суб`єктами, що не є сторонами Змін до Договору № 20/6 від 10.01.2020, доказів, про те, що ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_14 в порядку ч.1 ст. 545 ЦК України на прийняття виконання зобов`язання в повному обсязі від ОСОБА_9 суду не надано.

З огляду на вищевикладене, позивачі та відповідачі 1 по первинному та зустрічному позовах не довели, що грошові зобов`язання ОСОБА_9 перед ОСОБА_4 відповідно до Змін до Договору № 20/6 від 10.01.2020 виконані належним чином, у зв`язку із чим відсутні підстави стверджувати, що Зміни до Договору № 20/6 від 10.01.2020 набули юридичної сили, а ОСОБА_9 набула правомочностей Сторони 1 за Договором № 20/6 від 04.06.2015.

Крім того, як вбачається з позовних вимог ОСОБА_6 , останній просить суд визнати його пайовиком згідно Договору № 20/6 від 04.06.2015.

Однак, як вбачається із положень Закону України «Про кооперацію» викладених вище, визначення пайовика законодавець не надає.

При цьому, позивачем не доведено, що останній мав намір стати членом кооперативу, звертався із відповідною заявою до такого, сплатив вступний внесок та пай або підтвердив, що може бути правонаступником ОСОБА_4 , у зв`язку із чим в цій частині позов до задоволення не підлягає.

Одночасно, зважаючи на спільний предмет спору по первинному та зустрічному позову в частині визнання майнових прав на квартиру як об`єкту спільної власності подружжя, суд вважає за необхідне взяти до уваги наступне.

Визначення майнового права як «права очікування» та повноваження власника таких прав вказано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 2610/22985/2012, від 16 жовтня 2019 року у справі № 761/5156/13-ц та постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 520/4555/17, від 26 січня 2022 року у справі № 761/3462/13-ц, від 08 червня 2022 року у справі № 947/25597/19, від 21 червня 2022 року у справі № 947/25617/19.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та права вимоги.

Концепція «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення Європейського суду з прав людини щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі» (Bro№iowski v. Pola№d), заява № 31443/96; пункт 22 рішення від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05).

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Аналіз вищевикладеного дає підстави стверджувати, що майнове право - це обумовлене право на набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права.

Одночасно, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 зазначено, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлено право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої на підставі договору був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, однак самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації.

Практика визнання права власності на об`єкти нерухомості, розміщені у введених в експлуатацію будинках та спорудах, з огляду на відсутність у позивачів можливості оформити право власності в позасудовому порядку як ефективного способу захисту порушених прав підтримується й Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), від 03 квітня 2019 року у справі № 1609/6643/12 (провадження № 14-107цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 522/102/13-ц (провадження № 14-38цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 1609/6645/12 (провадження № 14-220цс19), від 26 червня 2019 року у справі № 761/3428/15-ц (провадження № 14-268цс19).

Отже, у випадку оспорювання чи невизнання за інвестором, який виконав умови договору інвестування, первісного права власності на новостворений об`єкт інвестування, введений в експлуатацію, ефективним способом захисту такого права є визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України.

В той же час, Верховний суд у своїй постанові від 21 грудня 2022 року у справі №569/5399/20 (провадження № 61-7682св21) підтвердив раніше сформовану позицію, викладену в постановах від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц (провадження № 14-39цс19) та від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), що у разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків учасником будівництва, ефективним способом захисту порушених прав останнього є визнання майнових прав на об`єкт інвестування.

Отже, квартира є об`єктом інвестування в об`єкті будівництва, який після завершення будівництва стає окремим майном, до завершення будівництва проінвестованого об`єкта нерухомого майна та прийняття його в експлуатацію інвестору належить не право власності на цей об`єкт, а майнові права на нього.

Аналізуючи вищевикладене, при вирішенні вказаного спору, перед судом постали питання, які саме права могли виникнути у ОСОБА_9 на пай у зв`язку із виконанням Змін до Договору та в який спосіб вона як сторона Договору повинна захищати свої права на оплачену нерухомість: шляхом зобов`язання забудовника виконати обов`язок в натурі - після завершення будівництва передати об`єкт інвестування інвестору (зобов`язально-правовий), чи шляхом витребування об`єкта інвестування у власність інвестора (речево-правовий).

Як встановлено судом, згідно п.4.1.4. Договору 20/6 визначено, що до здачі будинку в експлуатацію Сторона отримує майнові права на пай (квартиру), а після здачі будинку в експлуатацію право власності на неї.

З цього слідує, що при набутті юридичної сили Змін до Договору, стороною котрих є ОСОБА_9 остання набуває прав Сторони 1 Договору, та відповідно до здачі будинку в експлуатацію вона отримувала б майнові права на пай (квартиру), а після здачі будинку в експлуатацію право власності на неї.

Жодних доказів про введення квартири в експлуатацію у вказаній справі сторони не надали. Також, позивачі не доводили, що Автогаражним кооперативом № 15 Галицького району м. Львова не виконано зобов`язання по виконанню будівельно-монтажних робіт по завершенню будівництва.

Однак, як вбачається з Договору 20/6 від 04.06.2025 предметом такого є пай, у формі квартири АДРЕСА_3 .

В той же час, позовні вимоги про визнання прав на майно стосуються квартири АДРЕСА_5 .

Крім того, згідно листа вих б/н від 13.01.2022 вбачається, що Автогаражним кооперативом № 15 Галицького району м. Львова підтверджено, що оплата за квартиру АДРЕСА_6 проведена в повному обсязі та єдиною перешкодою для проведення державної реєстрації права власності на таку є наявність спору між ОСОБА_9 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

З огляду на доводи викладені у первісному позові, а також те, що доказів про обставини зміни номеру квартири суду не надано, однак відсутність заперечень, що спір виник щодо одного і того ж об`єкту нерухомого майна, є достатні підстави вважати, що будинок, в котрому розташована квартира, зданий в експлуатацію, а тому у Сторони 1 за Договором № 20/6 виникло право власності на неї.

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)].

Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Разом із цим Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Таким чином, у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_9 про визнання майнових прав в частині сплачених платежів не призведуть до поновлення їх майнової сфери, зокрема до набуття ними права власності на спірну квартиру чи до введення їх у володіння квартирою, а тому не є неефективними.

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155).

Таким чином, беручи до уваги, що позивачами не доведено, що ОСОБА_9 виконано грошові зобов`язання перед ОСОБА_4 в повному обсязі та вона набула правомочностей Сторони 1 за договором, ними обрано неналежний та неефективний спосіб захисту своїх прав, в частині визнання за ними права на майно, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовів.

При вирішенні позовних вимог про поділ майна подружжя, суд звертає увагу, що позивачами не надано жодного доказу про період дії шлюбу між ними, що позбавляє можливості суд встановити чи набувалося майно позивачами під час шлюбу.

Одночасно, зважаючи на те, що позовні вимоги про поділ майна подружжя, зобов`язання АГК №15 вчинити певні дії, залежать від вирішення позовної вимоги про визнання права на майно, що до задоволення не підлягає, тому є підставою для відмови у задоволенні позовів в повному обсязі.

Враховуючи висновки суду про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід покласти на сторону позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 81, 82, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

ухвалив:

у позові ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Автогаражного кооперативу №15 Галицького району м. Львова про поділ майна подружжя та зобов`язання вчинити дії відмовити в повному обсязі.

У зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , Автогаражного кооперативу №15 Галицького району м. Львова про визнання майнових прав об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне судове рішення складено 18 листопада 2025 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_6 , місце проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

Відповідач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_4 ;

Відповідач: Автогаражний кооператив №15 Галицького району м. Львова, місцезнаходження: м. Львів, вул. Антонича, 8, код ЄДРПОУ .

Головуюча Сабара Л.В.