Справа № 201/6850/25
Провадження № 2-о/201/223/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року Соборний районний суд

міста Дніпра

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участі секретаря судового засідання Максимової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дніпрі в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Максімова Павла Олександровича звернувся до Соборного районного суду міста Дніпра із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просить встановити юридичний факт, що вимушене переселення вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер платника податки НОМЕР_2, в травні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Мар`їнка Донецької області, що підтверджує свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане 16.05.2007 року Мар`їнським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Донецької області.

До 2014 року він разом із батьками - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , і братом - ОСОБА_4 постійно проживав у м. Мар`їнка та навчався у загальноосвітній школі.

В 20-х числах лютого 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків та інші бандитські угруповання, пов`язані з РФ, окупували Кримський півострів. Також, 27.02.2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 року) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 року).

Навесні 2014 року, у зв`язку із початком збройного конфлікту на сході України, рідне місто ОСОБА_1 - Мар`їнка Донецької області опинилося під частими обстрілами, а вже з квітня 2014 року було окуповане.

Повсюди були люди зі зброєю, одягнені в військову форму, в балаклавах. Фактично в місті Мар`їнка був повний хаос та беззаконня. Складалося враження, що всі взагалі попали в інший всесвіт. Місцеве населення було дуже налякано, почалися мародерства та пограбування російськими бандитськими формуваннями.

Отже наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародними інстанціями, Тобто з 20.02.2014 року фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, у ході якої були окуповані Автономна Республіка Крим, а також частина Донецької та Луганської областей України. Фактичне проживання в умовах окупації давало реальні підстави сприймати загрозу бути вбитим озброєними окупантами. У зв`язку з цим ОСОБА_5 та члени його сім`ї постійно відчували себе у небезпеці та хвилювались за своє життя та здоров`я. Вищевказані події призвели до неможливості їх подальшого проживання в місті Мар`їнка, а тому батьки ОСОБА_6 , з дітьми були змушені залишити своє житло та у травні 2014 року переїхати спочатку до міста Волноваха Донецької області, а потім до міста Дніпро, аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про свою безпеку. Виїзд з міста Мар`їнка відбувався у дуже складних умовах. Була можливість взяти тільки речі першої необхідності. Після переїзду всій сім`ї довелося пристосовуватися до нових умов життя. Таким чином, внаслідок російської збройної окупації частини Донецької області, ОСОБА_5 втратив гідні житлові умови, надію на повернення додому, вільне спілкування з друзями налагоджений побут, а також можливість планувати своє життя. Внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області порушено цілу низку його прав свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950 року, протоколами до неї № 1 від 20.03.1952 року та №4 від 16.09.1963 року зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу, особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Лише 05 серпня 2014 року ЗСУ звільнили місто Мар`їнка, але військові та бандитські угруповання Російської Федерації почали масовані обстріли міста, в результаті чого, вже після вимушеного виїзду в травні 2014 року ОСОБА_5 та його сім`ї з міста Марїнка, 10.09.2014 року житловий будинок його сім`ї у зв`язку з прямим влучанням снаряду був зруйнований, вигорів повністю з майном власника, він не придатний до проживання та потребує повного відновлення, що підтверджує акт № 11 від 17.01.2019 року про проведення обстеження технічного стану житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

За вказаним фактом батько ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звертався із заявою до Марійського відділення поліції Волновахського відділу поліції ГУНП в Донецькій області, і було відкрито кримінальне провадження за частиною 1 статті 258 КК України.

Надалі за місто Мар`їнка особливо після початку повномасштабного вторгнення Росії в 2022 році було постійно під обстрілами та бойовими діями. На початку повномасштабного вторгнення місто було знову частково окуповане, але 19 квітня 2022 року Мар`їнка знову звільнена українськими військовослужбовцями, але 26 грудня 2023 року була повністю окупована Збройними Силами РФ, хоча міста вже взагалі не існує, тому що воно повністю знищене.

Після вторгнення РФ на територію України ОСОБА_2 отримав статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджує довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 04.09.2017 року, яка видана йому відповідно до статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» і діє безстроково.

Метою звернення ОСОБА_1 до суду є встановлення та визначення статусу особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни, підписаної Високими Договірними Сторонами в Женеві 12.08.1942 року, ратифікованою Українською радянською соціалістичною республікою 03.07.1954 року і чинної для України з огляду на зміст Постанови Верховної Ради України № 1542-ХІІ від 12.09.1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу СРСР».

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VII від 20.10.2014 року (зі змінами та доповненнями), внутрішньо переміщеними особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

В судове засідання учасники справи не з`явилися про дату, час та місце розгляду заяви були повідомлені у встановленому законом порядку.

Представник заявника - адвокат Максімов П.О. через систему «Електронний суд» подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи у його відсутність, факти, викладені в заяві, повністю підтвердив та просить заяву задовольнити.

Заінтересовані особи про причини неявки в судове засідання не повідомили, письмових заперечень проти заяви та заяви про розгляд справи у їх відсутність не направили.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, виходить з наступного.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 2 ст. 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Мар`їнка Донецької області, що підтверджує свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане 16.05.2007 року Мар`їнським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Донецької області.

До 2014 року він разом із батьками - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , і братом - ОСОБА_4 постійно проживав у м. Мар`їнка та навчався у загальноосвітній школі.

В 20-х числах лютого 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків та інші бандитські угруповання, пов`язані з РФ, окупували Кримський півострів. Також, 27.02.2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 року) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 року).

Навесні 2014 року, у зв`язку із початком збройного конфлікту на сході України, рідне місто ОСОБА_1 - Мар`їнка Донецької області опинилося під частими обстрілами, а вже з квітня 2014 року було окуповане.

Повсюди були люди зі зброєю, одягнені в військову форму, в балаклавах. Фактично в місті Мар`їнка був повний хаос та беззаконня. Складалося враження, що всі взагалі попали в інший всесвіт. Місцеве населення було дуже налякано, почалися мародерства та пограбування російськими бандитськими формуваннями.

Отже наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародними інстанціями, Тобто з 20.02.2014 року фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, у ході якої були окуповані Автономна Республіка Крим, а також частина Донецької та Луганської областей України. Фактичне проживання в умовах окупації давало реальні підстави сприймати загрозу бути вбитим озброєними окупантами. У зв`язку з цим ОСОБА_5 та члени його сім`ї постійно відчували себе у небезпеці та хвилювались за своє життя та здоров`я. Вищевказані події призвели до неможливості їх подальшого проживання в місті Мар`їнка, а тому батьки ОСОБА_6 , з дітьми були змушені залишити своє житло та у травні 2014 року переїхати спочатку до міста Волноваха Донецької області, а потім до міста Дніпро, аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про свою безпеку. Виїзд з міста Мар`їнка відбувався у дуже складних умовах. Була можливість взяти тільки речі першої необхідності. Після переїзду всій сім`ї довелося пристосовуватися до нових умов життя. Таким чином, внаслідок російської збройної окупації частини Донецької області, ОСОБА_5 втратив гідні житлові умови, надію на повернення додому, вільне спілкування з друзями налагоджений побут, а також можливість планувати своє життя. Внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області порушено цілу низку його прав свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950 року, протоколами до неї № 1 від 20.03.1952 року та №4 від 16.09.1963 року зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу, особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Лише 05 серпня 2014 року ЗСУ звільнили місто Мар`їнка, але військові та бандитські угруповання Російської Федерації почали масовані обстріли міста, в результаті чого, вже після вимушеного виїзду в травні 2014 року ОСОБА_5 та його сім`ї з міста Марїнка, 10.09.2014 року житловий будинок його сім`ї у зв`язку з прямим влучанням снаряду був зруйнований, вигорів повністю з майном власника, він не придатний до проживання та потребує повного відновлення, що підтверджує акт № 11 від 17.01.2019 року про проведення обстеження технічного стану житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

За вказаним фактом батько ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звертався із заявою до Марійського відділення поліції Волновахського відділу поліції ГУНП в Донецькій області, і було відкрито кримінальне провадження за частиною 1 статті 258 КК України.

Надалі за місто Мар`їнка особливо після початку повномасштабного вторгнення Росії в 2022 році було постійно під обстрілами та бойовими діями. На початку повномасштабного вторгнення місто було знову частково окуповане, але 19 квітня 2022 року Мар`їнка знову звільнена українськими військовослужбовцями, але 26 грудня 2023 року була повністю окупована Збройними Силами РФ, хоча міста вже взагалі не існує, тому що воно повністю знищене.

Після вторгнення РФ на територію України ОСОБА_2 отримав статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджує довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 04.09.2017 року, яка видана йому відповідно до статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» і діє безстроково.

Метою звернення ОСОБА_1 до суду є встановлення та визначення статусу особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни, підписаної Високими Договірними Сторонами в Женеві 12.08.1942 року, ратифікованою Українською радянською соціалістичною республікою 03.07.1954 року і чинної для України з огляду на зміст Постанови Верховної Ради України № 1542-ХІІ від 12.09.1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу СРСР».

Надаючи оцінку встановленим фактам, та аналізуючи доводи заявника, суд враховує, що згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, особами, які перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України.

Військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Згідно частини 3 статті 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписам ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

Отже, наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародною спільнотою.

Метою встановлення факту вимушеного переселення з окупованої території України задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав, права на судовий захист на окупованій території саме у результаті збройної агресії Російської Федерації є визначення статусу заявника як особи, що перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 03 липня 1954 року, з відповідними правовими наслідками.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Як вбачається із заяви, заявник, посилаючись на вказану норму закону, вказав на те, що причина його внутрішнього переміщення з постійного місця в місті Мар`їнка Донецької області до м. Дніпра Дніпропетровської області обумовлена саме збройною агресією Російської Федерації щодо України та тимчасовою окупацією міста Мар`їнка Донецької області Російською Федерацією.

Частиною 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених уст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена Постановою форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини.

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявника.

В даному випадку, військова агресія та окупація Російською Федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Більше того, така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва Російської Федерації.

Зокрема, у частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Згідно з частиною першою статті 1 Статуту ООН Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.

Крім того, аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказ про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді з конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російсько Федерації) зобов`язав Російську Федерацію припинити військову агресію проти України.

Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію Е8-12/1 від 24 березня 202; року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російсько Федерації припинення військових дій, в тому числі атаки проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, в ключ ж із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Проте, до теперішнього часу Російська Федерація не виконала приписів (вимог) н Резолюції Генеральної Асамблеї ООН Е8-11/1від 02 березня 2022 року, ні наказ? Міжнародного суду ООН від 16 березня 2022 року, та продовжує військову агресію проти України та військові злочини проти цивільного населення та цивільних об`єктів у порушенні норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, Женевських Конвенцій 1949 року т

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року № 2188-13 про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні) визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва Російської Федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 2А лютого 2022 року.

Дії Російської Федерації явно вийшли за межі її суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права здійснювати збройну агресію проти іншої країни. Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.

У своїй постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 Верховний Суд України дійшов висновку, що на Російську Федерацію не поширюється судовий імунітет, оскільки «вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН». Зокрема, Верховний Суд встановив, що «такими діями Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН».

Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у анексії Автономної Республіки Крим та у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право ОСОБА_4 , як заявника, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову або заяви до суду, в якому би Російська Федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду Російської Федерації.

Таким чином, звернення до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 779 від 30.04.2025, місто Мар`їнка Донецької області визнано тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України.

Суд бере до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що він є громадянином України та, як повноправний громадянин своєї країни, проживав у місті Мар`їнка Донецької області, мав налагоджені соціальні зв`язки, побут та можливість вести повноцінне життя. Проте, окупація частини території Донецької області, в тому числі міста Мар`їнка Донецької області, Російською Федерацією призвели до неможливості подальшого проживання на окупованій території та вимушеного переїзду на неокуповану підконтрольну Україні територію.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що заява ОСОБА_1 є обґрунтованою, встановлення факту вимушеного переселення має для заявника юридичне значення та від цього залежать його права, а тому заява підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 82, 89, 223, 259, 263-265, 293-294, 315, 319 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер платника податки НОМЕР_2, в травні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев