РІШЕННЯ

іменем України

20 листопада 2025 рокуСправа №451/1357/25
Провадження № 2/451/509/25

Радехівський районний суд Львівської області

в складі: головуючого судді - Патинок О.П.

секретар судового засідання - Ференс І.І.

Справа № 451/1357/25

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Радехів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку,-

з участю представника позивача Чернявської Х.М., відповідачки ОСОБА_2 ( с/з 13.11.2025), представника відповідача Мулявки О.В. ( с/з 23.10.2025, 13.11.2025)

в с т а н о в и в:

Описова частина рішення: 12.08.2025 до Радехівського районного суду Львівської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2025 вищезазначену справу передано до розгляду судді Патинок О.П.

Стислий виклад позиції позивача та позиції (заперечень) відповідача

В обгрунтування позовних вимог сторона позивача покликається на те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є єдиним власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права власності на будинок стало Свідоцтво про право на спадщину від 21.09.2004. З 25.10.2001 по 11.05.2017 позивач перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 , однак, шлюб між ними розірвано. Попри це, відповідачка досі проживає у позивача приватному житлі без його згоди, правових підстав на користування житлом не має, співвласником не є. Жодного договору найму чи користування між сторонами укладено не було. Частка у праві власності за відповідачкою не зареєстрована. Проживання відповідачки в житлі є безпідставним на що неодноразово пропонував їй добровільно виселитися, однак вона відмовляється залишити житло. З 11 серпня 2023 року позивач перебуває на військовій службі по мобілізації у лавах Збройних Сил України, та у період служби позбавлений можливості вільно користуватись своїм житлом, у той час, як відповідачка, не маючи правових підстав, продовжує проживати в ньому без його згоди. Позивачем оформлено нотаріально засвідчену заяву від 15 серпня 2019 року, яка зареєстрована приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу Комарницькою Н.І. у реєстрі за № 1431. У зазначеній заяві підтверджено, що позивач: не перебуває у зареєстрованому шлюбі ані на території України, ані за її межами; зареєстрований та проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, ще станом на 2019 рік між позивачем та відповідачкою були відсутні будь-які шлюбні стосунки, а житлове приміщення використовувалось виключно позивачем як власником. Ці факти підтверджують: припинення сімейних відносин; відсутність законних підстав для проживання відповідачки в будинку. Відповідачка більше не має правових підстав для проживання у належному йому житлі, що порушує його права як власника та обмежує його право вільно користуватись майном. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї, щодо захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини 1 статті 405 ЦК України. Жодних договорів з відповідачкою сторони не укладали, погодження позивача на проживання у житловому будинку відсутнє.

Просить суд виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , як особу, яка втратила право користування житлом, без надання іншого житлового приміщення. Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звільнити житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 та усунути перешкоди у користуванні майном. Судові витрати по справі стягнути з відповідачки.

25.09.2025 від представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву. Відзив обгрунтований тим, що відповідач категорично не погоджується із викладеними позивачем обставинами і вважає вимоги не обґрунтованими, а такими, що не підлягають до задоволення з огляду на наступне. Зазначає, що фактично одразу після одруження ОСОБА_1 та ОСОБА_4 почали проживати у будинку АДРЕСА_1 , який та той час належав ОСОБА_5 , тітці ОСОБА_2 . Із ОСОБА_5 було узгоджено, що вона заповідає своє майно, зокрема спірне будинковолодіння чоловікові племінниці - ОСОБА_1 , а він із племінницею (на даний час ОСОБА_2 ) утримають її до смерті. Таким чином, 21.09.2004 позивач успадкував після смерті спадкодавця належний їй будинок АДРЕСА_1 . Оскільки заперечень щодо наведеного із сторони родичів та самої ОСОБА_2 не було, вони продовжували проживати у вказаному будинку і в подальшому у них народилися діти - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а з 30.08.2005, після оформлення усіх документів щодо права власності на житло, відповідач була зареєстрована у такому (копія будинкової книги та відомостей з реєстру територіальної громади про місце проживання особи № 953/06-38 від 16.09.2025 додаються). ОСОБА_2 була зареєстрована по АДРЕСА_1 , як член сім`ї ОСОБА_8 , без будь яких самоправних дій, що відповідало фактичним обставинам на той час. У подальшому, 25.02.2025 за заявою ОСОБА_1 відповідача було знято з реєстрації місця проживання. ОСОБА_2 проживала в житловому будинку , що розташований по АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями, викладеними у Акті встановлення фактичного проживання №0802/07-191 від 28.08.2025, який подано позивачем та знаходиться в матеріалах справи. Іншого житла у ОСОБА_2 не було та не має (копія інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 443665747 від 16.09.2025 додається). Свідомо розуміючи свій обов`язок по утриманню майна, ОСОБА_2 систематично здійснює оплату комунальних послуг, що посвідчується відомостями із ПрАТ «Львівобленерго» та ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України». Тобто розірвання шлюбу не є безумовною підставою для виселення члена сім`ї. Просить суд у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 виселення з житлового приміщення, відмовити.

Позиція учасників справи в судовому засіданні

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_9 в судовому засідання підтримала позовні вимоги, просить суд виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , як особу, яка втратила право користування житлом, без надання іншого житлового приміщення; зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звільнити житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 та усунути позивачу перешкоди у користуванні майном. Позовні вимоги мотивує покликаючись на застосування ЦК України та ЖК України, та як це право позивача вибирати, які норми застосовувати. Пояснила, що позивач зареєстрований та проживав в житловому будинку АДРЕСА_1 з 2003 року по 2017 рік, водночас з січня 2012 по 2017 рік він періодично з`являвся в будинку. Позивач щодо усунення перешкод у користуванні йому житловим будинком до відповідача не звертався, доступу до житлового будинку немає, водночас ремонт відповідачем житлового будинку це суто її ініціатива, позивач - ОСОБА_1 не уповноважував ОСОБА_2 робити ремонт. Зауважила, що родинні відносини між відповідачем та ОСОБА_10 не підтверджені.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог повністю. Пояснила, що 2001 році познайомилася із позивачем - ОСОБА_1 в цей рік і одружилися. З жовтня 2003 тітка дозволила проживати їм в житловому будинку в АДРЕСА_1 , проте коли тітка ОСОБА_10 вирішила переписати будинок, ними було прийнято рішення, що будинок будуть оформляти на позивача, так як вона була в той час вагітна; водночас позивач ОСОБА_1 обіцяв її тітці, що у випадку розлучення він будинок передасть у її власність, тому всі документи в порядку спадкування оформлялися на позивача, проте їх оформленням займалася вона, тому що була впевнена в своєму чоловікові. ОСОБА_1 з 2009 по 2010 поїхав в м. Київ на заробітки, а після повернення поїхав у Москву, де був до 2017 року, після чого повернувся з іншою жінкою та з маленькою дитиною. У 2017 році вони розлучилися, згодом в 2024 вона звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів, після чого у лютому 2025 ОСОБА_1 як власник спірного будинку виписав її із будинку. Зареєстрована вона зараз в квартирі свого батька в АДРЕСА_2 , проте з 2003 року проживає в житловому будинку в АДРЕСА_1 , вселилася в житловий будинок як член сім`ї та своє місце проживання не змінювала; іншого житла у неї немає. Зараз проживає в будинку із іншим чоловіком та дитиною, ремонтні роботи проводила в будинку 4-5 років до яких позивач не долучався. Діти від першого шлюбу (від позивача) проживають з нею, однак на даний час тимчасово перебувають за кордоном. З позовом до позивача про поділ майна не зверталася, заповіт не оспорювала.

Представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог, покликаючись на обставини, які викладені у відзиві на позовну заяву. Вказав, що позивач з 2010 по даний час не проживає в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , жодних коштів на ремонт та обслуговування будинку не дає. Відповідач як колишній член сім`ї продовжує проживати в будинку з 2003, оплачувати комунальні послуги, робити ремонтні роботи.

Заяви (клопотання) учасників справи

25.09.2025 від представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

30.09.2025 від представника позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

13.11.2025 в судовому засіданні представником відповідача було подано клопотання про продовження строків для подання доказів та долучено відповідні докази.

Процесуальні дії у справі

Суддя своєю ухвалою від 15.08.2025 залишив матеріали позовної заяви без руху, 01.09.2025 такі представником позивача усунені (суддя Патинок О.П. з 25.08.2025 по 05.09.2025 включно перебувала у щорічній основній відпустці).

08.09.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру надійшла відповідь №1744830 від 08.09.2025 щодо зареєстрованого місця проживання відповідача.

Ухвалою судді від 08.09.2025 прийнято позовну заяви до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 30.09.2025.

30.09.2025 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Чернявської Христини Маркіянівни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку.

30.09.2025 ухвалою суду відкладено підготовче засідання у справі на 09.10.2025 10 год.30 хв.

09.10.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 23.10.2025 11.00 год.

13.11.2025 ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 Мулявки О.В. про продовження строків для подання доказів у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку. Продовжено представнику відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 пропущений процесуальний строк для подання доказів та долучено до матеріалів справи подані докази.

13.11.2025 у відповідності до ст. 244 ЦПК України суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення і проголошення судового рішення на 20.11.2025.

Мотивувальна частина рішення: Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Судом встановлено, що згідно військового квитка серії НОМЕР_1 , довідок ВЧ НОМЕР_2 від 13.05.2025 та від 10.04.2024 позивач ОСОБА_1 перебуває на військовій службі по мобілізації у лавах ЗСУ (ВЧ НОМЕР_3 від 13.05.2025 №3-48/4658) (а.с.10-15).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.08.2025 №438570003 будинок по АДРЕСА_1 зареєстрований 14.10.2004 на праві власності на ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21.09.2004 (а.с.16).

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 11.05.2017 шлюб між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_11 розірвано (а.с. 17-18).

Відповідно до заяви посвідченої приватним нотаріусом Н.І. Комарницькою від 15.08.2019 ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі як в Україні так і поза її межами в теперішній час не перебуває, місце реєстрації ОСОБА_1 вказано смт. Лопатин Радехівський район Львівська область (а.с.19).

Як видно із Акту встановлення фактичного проживання від 28.08.2025, в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 , 1980 р.н., ОСОБА_12 , 2008 р.н., ОСОБА_13 , 2005 р.н. Комісією встановлено факт проживання по даній адресі (без реєстрації) наступних осіб: ОСОБА_2 1979 р.н., ОСОБА_14 , 2018 р.н., ОСОБА_15 , 1973 р.н. (а.с.27).

Згідно відповіді № 1744830 від 08.09.2025 з Єдиного демографічного реєстру - ОСОБА_2 зареєстрована в АДРЕСА_2 (а.с.28).

Відповідно до відомостей з реєстру територіальної громади про місце проживання особи за даними громади: Лопатинська територіальна громада станом на 16.09.2025 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 в період з 30.08.2005 по 19.02.2025 була зареєстрована в АДРЕСА_1 , а з 25.02.2025 в АДРЕСА_2 (а.с.43).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 ОСОБА_16 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.44).

Відповідно до свідоцтва про народження від 02.06.2008 ОСОБА_12 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_17 (а.с.45).

Відповідно до свідоцтва про народження від 14.07.2005 ОСОБА_13 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_17 (а.с.45).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 ОСОБА_18 народився 1949 р., батьки ОСОБА_19 , ОСОБА_20 (а.с.47)

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 ОСОБА_21 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.48).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.49).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_8 ОСОБА_22 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.49).

Як видно із заяви приєднання від 26.02.2020 з ПрАТ «Львівобленерго» ОСОБА_2 приєдналася до умов договору споживача про розподіл електричної енергії за технічними даними. Адреса точки розподілу: АДРЕСА_1 (а.с.51).

Згідно долученої довідки про оплату спожитої енергії період 01.01.2021 - 01.09.2025, квитанції «Львівенергозбут», споживачем електроенергії за вказаною адресою є ОСОБА_2 (а.с.52-55).

Відповідно до картки абонента від 16.09.2025, квитанції за спожитий газ за вересень 2025, акта звірки №3957406-в від 17.09.2025 взаємних розрахунків за період з 01.06.2025 по 17.09.2025, споживачем газу за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а.с.56).

Згідно довідки, виданої Лопатинською районною лікарнею від 16.09.2025 ОСОБА_2 одноособово займається доглядом та проведенням усіх медичних вимог відносно своїх дітей ОСОБА_23 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_24 ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.59).

Відповідно до характеристики на випускника 11-А ОСОБА_12 2008 р.н., останній навчався в 11-а класі, вихованням сина займалася мама ОСОБА_2 (а.с.60-62).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 16.09.2025 №443665747 за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на земельну ділянку кадастровий №:01:005:0346 площею 0,09 га (а.с.63).

Як видно із довідки-характеристики від 19.09.2025 ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_1 та по місцю проживання характеризується позитивно (а.с.64).

Згідно заочного рішення Радехівського районного суду Львівської області від 15.07.2024 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено частково (а.с.66-70).

Як видно із даних будинкової книги по АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , 1980 р.н., ОСОБА_12 , 2008 р.н., ОСОБА_13 , 2005 р.н., житлова площа 36, 1 м.кв., заг.площа 55,6 м.кв. (а.с.71-76).

До матеріалів справи долучено копії фотозображень житлового будинку, з яких вбачається проведення ремонтних робіт (а.с.77-78).

Згідно повідомлення Центрального державного історичного архіву України від 01.10.2025 №М-338 інформації про народження ОСОБА_10 не виявлено (а.с.121)

Відповідно до Архівної довідки від 01.10.2025 № М-340 ОСОБА_25 народився ІНФОРМАЦІЯ_8 , батько ОСОБА_26 , мати ОСОБА_27 (а.с.122).

Згідно Архівної довідки від 01.10.2025 № ОСОБА_28 народилася ІНФОРМАЦІЯ_9 , батько ОСОБА_29 , мати ОСОБА_30 (а.с.124).

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Висновки за результатами розгляду справи

Вивчивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, суд приходить переконання про розгляд справи за наявними доказами та про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Вирішуючи спір суд виходить з наступного.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спір між сторонами, суд враховує, що статтею 41 Конституції України та відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

При вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

На цьому наголосив Верховний Суд у постанові від 1 березня 2023 року по справі № 296/1389/21.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У статті 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" (заява № 30856/03) зазначено, що поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме: існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" (заява № 58255/00) суд визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання житлом, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання.

Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Водночас особа має надати до суду докази, що спірне житло тривалий час було її єдиним місцем проживанням і іншого житла вона не має (постанова Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року в справі № 760/5955/17).

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, зокрема житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав (постанови Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 388/700/16-ц, провадження № 61-35950св18, від 25 березня 2021 року у справі № 738/1054/19, провадження № 61-9422св20, від 24 травня 2023 року у справі № 752/27110/21, провадження № 61-358св23).

Згідно з частиною четвертою статті 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК України.

В судовому засіданні встановлено, що між сторонами шлюб розірвано 11.05.2017, як і до розірвання шлюбу, так і після розірвання відповідач ОСОБА_2 залишалася проживати в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач була зареєстрована у вказаному будинку до 19.02.2025. Водночас, позивач звернувся із позовом до суду про виселення лише - 12.08.2025. Отже, відповідачка безперервно продовжувала проживати і на даний час продовжує проживати в житловому будинку, вести побут, покращувати житлові умови для проживання.

При цьому відповідач ОСОБА_2 проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 , з 2003 року та вселилася як член сім`ї ОСОБА_5 , доказів протилежного в судовому засіданні не встановлено, так як із досліджених доказів видно родинні відносини між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . В подальшому ОСОБА_2 , а саме з 14.10.2004 продовжувала проживати в будинку як член сім`ї власника чоловіка ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Згідно зі статтею 7 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Відповідно до частин першої, другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка вказує про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до житлових приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. При цьому підлягають врахуванню обставини, визначені статтею 116 ЖК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц, провадження № 14-64цс20.

Відповідно до статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не є такими, що мають тимчасовий характер. Тому їхні права, зокрема і житлові, розглядалися як постійні.

Отже, при вирішенні питання про припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом з урахуванням правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц, провадження № 14-181цс18.

Позивач як на підставу виселення відповідача вказує на те, що ОСОБА_2 більше не має правових підстав для проживання у належному йому житлі, що порушує його права як власника та обмежує його право вільно користуватись майном.

Судом встановлено, що позивач є власником будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 з 14.10.2004 (свідоцтво про право на спадщину від 21.09.2004).

Водночас, сторони, як колишнє подружжя, вселилися в житловий будинок на підставі добровільної згоди як членів сім`ї тітки відповідачки - ОСОБА_5 . Із ОСОБА_5 було узгоджено, що вона заповідає своє майно, зокрема, спірне будинковолодіння чоловікові племінниці позивачу ОСОБА_1 , а він із племінницею (на даний час відповідачкою ОСОБА_2 ) утримають її до смерті.

Відповідач ОСОБА_2 залишилася проживати в житловому будинку, після реєстрації права власності на нього за позивачем ОСОБА_1 за його згодою як члена сім`ї.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 не проживає з 2017, в належному утриманні житла участі не бере.

Як видно із досліджених в судовому засіданні доказів споживачем електричної енергії та споживачем газу за адресою АДРЕСА_1 є відповідачка ОСОБА_2 , також відповідачка ОСОБА_2 є платником вказаних послуг.

У відповідача ОСОБА_2 іншого житла не має, а порушення нею правил співжиття позивач в суді не довів.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Верховний Суд зауважує, що втрата сімейних зв`язків сама по собі не є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17).

Вказане також узгоджується із постановою Верховного суду від 07 лютого 2024 року справа № 157/940/22, провадження № 61-6170св23.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Згідно статті 157 ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до абз.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Так, стороною позивача не підтверджено систематичного порушення відповідачем правил співжиття у спірному житловому будинку, вчинення відповідачкою неправомірних дій, які можуть бути підставою для виселення.

До позовної заяви не додано жодного належного, достовірного та допустимого доказу про створення відповідачем неможливих для позивача та інших мешканців будинку умов проживання в одному приміщенні, що з приводу цього до відповідача вживалися заходи запобігання і громадського впливу, які виявились безрезультатними.

ОСОБА_2 доведено її тісний зв`язок з місцем проживання вже більше 20 років за яким знаходиться житловий будинок, водночас відсутність доказів, про те, що у її користуванні є інше житлове приміщення придатне для проживання, недоведеність позивачем обставин, щодо вчинення відповідачем перешкод у його володінні та/або користуванні даним майном, одночасне виключення відповідача з реєстраційного обліку за заявою позивача, вочевидь спрямоване на штучне створення обставин для звернення до суду з даним позовом. Суд не знаходить законних підстав для задоволення позовних вимог, так як виселення відповідача із спірного житла, є невиправданим втручанням в приватну сферу та порушенням її прав на повагу до житла.

Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм правову оцінку, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Розподіл судових витрат між сторонами

Згідно із вимогами ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне залишити судові витрати на стороні позивача.

Резолютивна частина рішення:

Керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 81, 82, 83, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , як особу, яка втратила право користування житлом, без надання іншого житлового приміщення; зобов`язання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звільнити житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 ; усунення позивачу перешкод у користуванні майном.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_9 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Представник позивача: ОСОБА_9 АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_10 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ;

Представник відповідача: ОСОБА_3 , АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складено та підписано - 20.11.2025.

Головуючий суддяПатинок О. П.