П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2025 року м. Київ

Справа №752/6163/17

Апеляційне провадження №22-ц/824/9099/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Верланова С.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Липченко О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Кордюкової Ж.І. 03 лютого 2025 року в м. Києві, повний текст рішення складений 13 лютого 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В

У березні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з вищевказаним позовом, в якому просили:

§ визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 садибного житлового будинку літ. О, переобладнаного з літньої кухні з прибудовою літ. «О-1» та мансардою над літ. «О», загальною площею 92,5 м2, за адресою: АДРЕСА_1 ;

§ визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 садибного житлового будинку літ. О, переобладнаного з літньої кухні з прибудовою літ. «О-1» та мансардою над літ. «О», загальною площею 92,5 м2, за адресою: АДРЕСА_1 ;

§ вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування заявлених вимог зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 . Після її смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частинах, прийняли спадщину, яка складалась з частини земельної ділянки та частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 є власником іншої частини земельної ділянки та 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

За даними Київського міського бюро інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна наведеними у довідці від 10 листопада 2010 року будинок за адресою: АДРЕСА_1 , має такі показники: загальна площа - літ. А - 229,7 кв.м., літ. О - 92,5 кв.м.; житлова площа - літ. 111,6 кв.м., літ. О - 55,5 кв.м. Крім того, самовільно збудовані: літ. А - 7, житловий будинок літ. О, переобладнаний з літньої кухні.

У березні 2017 року позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стало відомо про те, що 01 червня 2012 року відповідачем ОСОБА_3 зареєстровано в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, а саме садибного житлового будинку літ. О, переобладнаного з літньої кухні. При цьому документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку в Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 01 червня 2012 року вказано - Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 146253, виданий на підставі рішення Київської міської ради від 03 квітня 2001 року № 252-3/1229, що зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 79-2-01692 від 15 квітня 2002 року; початком будівництва визначено 1998 рік, а закінченням будівництва - 2008 рік.

Вважають, що на момент відкриття спадщини, тобто станом на 17 лютого 2010 року, садибний житловий будинок літ. О, переобладнаний з літньої кухні, вже був побудований та входив до складу спадщини, так як збудований на території земельної ділянки, що належала на праві приватної власності спадкодавцю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та є обслуговуючою будівлею житлового будинку на АДРЕСА_1 , що належав на праві спільної часткової власності спадкодавцю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Тому позивачі вважають, що мають право на вказану будівлю відповідно до їх часток у власності, проте це право не визнається відповідачем, наслідок чого вказана будівля не реєструється на праві власності за її співвласниками.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності - залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано необґрунтованістю позовних вимог позивачів про визнання за ними права власності на переобладнаний спірний будинок в рівних частках та обрання позивачем неналежного способу захисту. На думку суду, за встановлених обставин, гарантувати позивачам відновлення порушеного права можливо шляхом отримання позивачами пропорційно розміру їх часток у спадщині та у власності на домоволодіння від відповідача грошової компенсації вартості літньої кухні, з якої був побудований житловий будинок, зважаючи на те, що позивачі жодних фінансових витрат на переобладнання літньої кухні не понесли.

Оскільки у задоволенні вимог відмовлено в повному обсязі, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Не погодилися із зазначеним судовим рішенням позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , їх представником подана апеляційна скарга, в якій він вказує на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що земельна ділянка та домоволодіння є спільною власністю, спір щодо розміру часток між співвласниками відсутній. В 2006 - 2007 роках була проведена реконструкція літньої кухні в літері «О», але на момент відкриття спадщини було відсутнє свідоцтво про право власності на цю споруду (будівля не була введена в експлуатацію). Державний нотаріус відмовив видати свідоцтво на право власності на літню кухню в літері «О», оскільки на самочинне будівництво свідоцтво про право власності не видається.

Відповідач ОСОБА_3 не надає декларацію про готовність у розпорядження позивачів, заперечує проти здійснення державної реєстрації на праві спільної часткової власності, чим порушує права позивачів.

Посилання відповідача, які прийняті до уваги судом першої інстанції, щодо здійснення будівництва цього будинку виключно за кошти відповідача, вважають безпідставними, оскільки покази свідків не є належними доказами, крім того жоден із свідків не підтвердив, що літня кухня в літері «О» будувалась на пустому місці - всі казали про реконструкцію. Однак показами свідків не можна доводити право власності на будівлю, покази свідків у даній справі це неналежний доказ.

Земельна ділянка не поділена в натурі і її частина не надавалась у власність ОСОБА_3 для будівництва спірного будинку. Вказані документи (виділення землі для будівництва та дозвіл на будівництво) повинні бути обов`язково у письмовій формі (ст. 218 ЦК України), в матеріалах справи вони відсутні.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ніколи не надавали згоду (усно чи письмово) про те, що літня кухня в літері «О» за адресою: АДРЕСА_2 буде належати лише ОСОБА_3 , ними була надана згода лише на введення об`єкта в експлуатацію.

Також позивачі вказують про відсутність позову ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на самочинно збудовану літню кухню в літері «О». А відмову у задоволенні їх позову вважають позбавленням їх права власності у спільному майні, оскільки навіть до реконструкції там стояла літня кухня, яка перебувала у спільній власності.

Відносно заяви відповідача про застосування строків позовної давності позивачі зазначають, що її не можна приймати до уваги, оскільки це триваюче порушення права власності позивачів, а тому вона не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідачів.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та їх представник - адвокат Лифар Д.В. підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просили про задоволення заявлених ними вимог.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник - адвокат Жигадло С.П. заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Апеляційним судом встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини.

Згідно з державним актом про право приватної власності на землю № І-КВ №146253 від 15 квітня 2002 року ОСОБА_4 була передана у приватну власність частини земельної ділянки площею 0,1 га, з кадастровим номером 90046008, яка розташована на території АДРЕСА_1 . Землю передано для обслуговування житлового будинку і господарських будівель. На цьому акті зроблено застереження, що нотаріально. Конторою 20 жовтня 2010 року за реєстровими номерами 6-1987 та 6-1991 видано свідоцтва про право на спадщину за законом, на підставі яких право власності на цю земельну ділянку переходить до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ./т.1 а.с.11-12,81/

На іншу частину земельної ділянки з кадастровим номером 90046008, яка розташована на території АДРЕСА_1 , державний акт був виданий ОСОБА_1 . /т.1 а.с.15/

20 жовтня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті їх матері ОСОБА_4 . Спадщина складається з частини земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер 90046008, яка розташована на території АДРЕСА_1 . В свідоцтві № 6-1987 вказано, що це свідоцтво про право на спадщину на частину земельної ділянки видано на ім`я гр. ОСОБА_2 і підтверджує виникнення права спільної часткової власності на вищезазначену спадщину. В свідоцтві № 6-1991 вказано, що це свідоцтво про право на спадщину на частину земельної ділянки видано на ім`я гр. ОСОБА_3 і підтверджує виникнення права спільної часткової власності на вищезазначену спадщину. /т.1 а.с.16,88,91/

На вказаній земельній ділянці було побудовано домоволодіння, право власності на яке у частці мала ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право приватної власності на домоволодіння від 20 вересня 1989 року. У свідоцтві вказано, що домоволодіння в цілому складається з одного з жилих домів. /т.1 а.с.18,135,136/

Також відповідно до свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння від 20 вересня 1989 року 2/5 частин домоволодіння, що розташоване в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 . Домоволодіння в цілому складається з одного з жилих домів. /т.1 а.с.19-20/

На підставі договору дарування від 09 листопада 2000 року ОСОБА_1 також прийняла в дар 1/10 частину жилого будинку АДРЕСА_1 з відповідними господарськими будівлями та спорудами. /т.1 а.с.21-22/

16 жовтня 2003 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Київської міської державної адміністрації був виданий дозвіл на введення в експлуатацію закінченого будівництвом приватного житлового будинку у АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , виконана забудова погоджена по факту головним архітектором відділу містобудування та архітектури Голосіївського району м. Києва на заяві. Будівельні показники: прибудова літ «А» - 18.9 кв.м., прибудова 5,8 кв.м., переобл. під житлову 3-2, 3-4 10,6 кв.м.м, гараж, сарай «Н», «М» 51,6 кв.м.м, літня кухня «О» 75,9 кв.м. /т.1 а.с.33/ Матеріали справи містять також копію архітектурно-технічного паспорту 2003 року на прибудови А3, а5, а6, гараж Н, сарай М, літня кухня О на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , згідно з якими літня кухня О має 1 поверх, площа 25,9 кв.м. /т.1 а.с.146 -151/

У технічному паспорті, виготовленого 25 квітня 2003 року піл літ. «О» значиться літня кухня площею 25,9 кв.м. рік побудови не визначений. /т.1 а.с.139-145/

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві від 18 лютого 2010 року. /.1 а.с.70/ Матеріали справи містять копію спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , згідно з якою спадщину прийняли її діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 /т.1 а.с.66-169/

Згідно даних технічного паспорту, виготовленого станом на 09 липня 2010 року житловий будинок перероблений літ. «О» побудований у 2008 році. /т.1 а.с.104-114, 152-160/

За даними Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна наведеними у довідці від 10 листопада 2010 року, відповідно до проведеної інвентаризації будинок за адресою: АДРЕСА_1 , має такі показники : загальна площа - літ «А» - 29,7 кв.м., літ. «О» - 92,5 кв.м.; житлова площа -літ. «А» - 111,6 кв.м.м, літ «О» - 55,5 кв.м. Крім того повідомлено, що самовільно збудовані: прибудова літ «А» - 7 (тамбур 2-ІV/5,50 кв.м., житловий будинок літ. «О» переобладнаний з літньої кухні - (1-1/6,50 кв.м. - коридор, житлова 1-2/21,1 кв.м., санвузол - 1-3/5,00 кв.м., кухня 1-4/12,2 кв.м.м, сходи 1-5/4,50 кв.м., коридор 1-6/6,2 кв.м., санвузол - 1-7/2.6 кв.м., житлова 1-8/3,5 кв.м., житлова 1-9/20,90 кв.м., душова літ Р. /т.1 а.с.32,138/

05 квітня 2011 року ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його матері ОСОБА_4 . Спадщина складається з частини житлового будинку під АДРЕСА_3 . Житловий будинок в цілому - дерев`яний, житловою площею - 111,2 кв.м., зазначений на плані літерою «А», а також слідуючі господарчі та побітові будівлі та споруди: погріб, зазначений на плані літерою «Г», гараж з оглядовою ямою, зазначений на платні літерою «Л», сарай, зазначений на плані літерою «М», гараж, зазначений на плані літерою «Н», вбиральня, зазначений на плані літерою «П», спорудження, зазначені на плані «№1-:» В свідоцтві № 4-4155 вказано, що це свідоцтво про право на спадщину на частину житлового будинку. /т.1 а.с.23,163/

05 квітня 2011 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його матері ОСОБА_4 . Спадщина складається з частини житлового будинку під АДРЕСА_3 . Житловий будинок в цілому - дерев`яний, житловою площею - 111,2 кв.м., зазначений на плані літерою «А», а також слідуючі господарчі та побітові будівлі та споруди: погріб, зазначений на плані літерою «Г», гараж з оглядовою ямою, зазначений на платні літерою «Л», сарай, зазначений на плані літерою «М», гараж, зазначений на плані літерою «Н», вбиральня, зазначений на плані літерою «П», спорудження, зазначені на плані «№1-:» В свідоцтві № 4-4155 вказано, що це свідоцтво про право на спадщину на частину житлового будинку. /т.1 а.с.162/

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно станом на 24 січня 2017 року за ОСОБА_3 зареєстровано право приватної власності на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, 4-4152, 05.04.2011, Київська державна нотаріальна контора. У технічному описі майна вказано: «рік побудови житлового будинку: літ. «А» - 1946; літ «О» - 1998. В тому числі побудовано самовільно: душова літ. «Р», 2-ІV/5,50 кв.м. - тамбур, житловий будинок літ. «О» - 1-2/21,10 кв.м. - житлова, 1-5/4,50 кв.м. - сходи, 1-6/6.20 кв.м. - коридор, 1-7/2,60 кв.м. - санвузол, 1-8/13,50 кв.м. - житлова, 1-9/20,90 кв.м.-житлова. Самовільно переобладнано: житловий будинок літ. «О» переобладнан з літньої кухні (1-1/6,50 кв.м. - коридор, 1-3/5,00 кв.м. - санвузол, 1-4/2,20 кв.м. - кухня). 1-2/14,3кв.м. -житлова збільшилась на 0,40 кв.м. за рахунок знесення стіни. /т.1 а.с.24-25/

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно станом на 24 січня 2017 року за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, 4-4152, 05.04.2011, Київська державна нотаріальна контора. У технічному описі майна вказано: «рік побудови житлового будинку: літ. «А» - 1946; літ «О» - 1998. В тому числі побудовано самовільно: душова літ. «Р», 2-ІV/5,50 кв.м. - тамбур, житловий будинок літ. «О» - 1-2/21,10 кв.м. - житлова, 1-5/4,50 кв.м. - сходи, 1-6/6.20 кв.м. - коридор, 1-7/2,60 кв.м. - санвузол, 1-8/13,50 кв.м. - житлова, 1-9/20,90 кв.м.-житлова. Самовільно переобладнано: житловий будинок літ. «О» переобладнано з літньої кухні (1-1/6,50 кв.м. - коридор, 1-3/5,00 кв.м. - санвузол, 1-4/2,20 кв.м. - кухня). 1-2/14,3кв.м. -житлова збільшилась на 0,40 кв.м. за рахунок знесення стіни. /т.1 а.с.26-27/

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно станом на 17 березня 2017 року за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на 2/5 та 1/10 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності від 20.09.1989 та договору дарування від 09.11.2000. У технічному описі майна вказано: «рік побудови житлового будинку: літ. «А» - 1946; літ «О» - 1998. В тому числі побудовано самовільно: душова літ. «Р», 2-ІV/5,50 кв.м. - тамбур, житловий будинок літ. «О» - 1-2/21,10 кв.м. - житлова, 1-5/4,50 кв.м. - сходи, 1-6/6.20 кв.м. - коридор, 1-7/2,60 кв.м. - санвузол, 1-8/13,50 кв.м. - житлова, 1-9/20,90 кв.м.-житлова. Самовільно переобладнано: житловий будинок літ. «О» переобладнано2* з літньої кухні (1-1/6,50 кв.м. - коридор, 1-3/5,00 кв.м. - санвузол, 1-4/2,20 кв.м. - кухня). 1-2/14,3кв.м. -житлова збільшилась на 0,40 кв.м. за рахунок знесення стіни. /т.1 а.с.28-29/

Постановою Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві від 18 січня 2012 року ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.96, ст. 97 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності з накладенням штрафу у розмірі 170 грн. З мотивувальної частини постанови вбачається, що складом адміністративного правопорушення визначено самовільне будівництво переобладнаної кухні літ. «О», прибудови літ. «О1», мансарди над літ «О» за адресою: АДРЕСА_1 , без документа, що надає право на виконання будівельних робіт та без затвердження проекту, чим порушено ч.1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та ст.9 Закону України «Про архітектурну діяльність». /т.1 а.с.236/

Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві в листі від 07 березня 2017 року, наданим на запит адвоката Неупокоєвої Н.К., вказано, що гр. ОСОБА_3 у відповідно до вимог Порядку № 91 подав документи, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю к м. Києві зареєструвала декларацію про готовність об`єкта до експлуатації: «Садибний (індивідуальний) житловий будинок літ. «О» на АДРЕСА_1 01 червня 2012 року №КВ 5. Також в листі вказано на те, що заява про прийняття в експлуатацію об`єкта підписується також співвласниками земельної ділянки та зазначеного об`єкта (у разі їх наявності). /т.1 а.с.34-35/

Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві в листі від 23 квітня 2021 року вказав на те, що за Актом приймання-передавання до Департаменту не передавалась декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 01 червня 2012 року № КВ 5. /т.2 а.с.112-113/

Матеріали справи містять копію, але апеляційним судом також оглянутий в судовому засіданні оригінал декларації № КВ 5 від 01 червня 2012 року про готовність об`єкта до експлуатації: «Садибний (індивідуальний) житловий будинок літ. «О»(переобладнаний з літньої кухні) прибудовою літ. «О-1» та мансардою на літ «О» на АДРЕСА_1 ». В інформації про замовника вказаний ОСОБА_3 . Початком будівництва визначено 1998 рік, а закінчення будівництва - 2008 рік. /т.1 а.с.36-39/

Відповідач ОСОБА_3 , заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , вказував на те, що будинок був побудований за його рахунок, на підтвердження було надано копії накладних та квитанцій на придбання будівельних матеріалів за 2007-2014 рік /т.1 а.с.174-234/

Представником позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 також були надані копії товарних чеків на придбання будівельних товарів за 2007-2008 роки. /т.2 а.с.75-98/

Також відповідачем була надана копія нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 29 жовтня 2011 року, в якій вони вказали, що як співвласники домоволодіння по АДРЕСА_1 , не заперечують проти будівництва, введення в експлуатацію нашим співвласником ОСОБА_3 , житлового будинку та мансарди над будинком, позначених на плані під літ. «О». Також вказано, що не заперечують проти виділення цього житлового будинку в окреме домоволодіння з присвоєнням йому окремої поштової адреси. /т.1 а.с.235,240/

Згідно інформаційної довідки Другої київської державної нотаріальної контори №2794/02-14 від 25 травня 2019 року на момент видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 житловий будинок літ. «О», переобладнаний з літньої кухні, був самочинним, тому свідоцтво про право на спадщину не видавалось. /т.2 а.с.65-66/

31 липня 2019 року державний реєстратор прав на нерухоме майно приватний нотаріус Сомов І.В. прийняв рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 48039753, а саме за звернення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у реєстрації прав на самовільно побудовані приміщення, оскільки не було подано документ, що засвідчує прийняття в експлуатацію. /т.2 а.с.67/

04 грудня 2017 року у межах розгляду цієї справи в суді першої інстанції відповідачем ОСОБА_5 подана заява про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, в якій вказується, що позивачем пропущений строк для звернення до суду, оскільки вони були обізнані про порушене право з моменту надання ними нотаріально посвідченого погодження на введення будинку в експлуатацію. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні заявлених позивачами вимог. /т.1 а.с.238-239/

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності ули залишені без задоволення. /т.2 а.с.140-147/

Постановою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року вказане рішення суду було залишено без змін. /т.2 а.с.205-214/

Постановою Верховного Суду від 06 вересня 2023 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2022 року та постанова Київського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року скасовані та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції. /т.3 а.с.62-73/

Верховний Суд вказав на помилковість висновку суду щодо відсутності в матеріалах справи доказів, що спадкодавцю ОСОБА_4 за життя була надана земельна ділянки в установленому порядку як особі, яка здійснила самочинне будівництво.

Крім того суди не врахували, що декларація про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрована в установленому порядку інспекцією (щодо об`єктів I-III категорії складності), є документом, який підтверджує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам, та мають подаватися для оформлення права власності з видачею рішення про право власності на новозбудовані, реконструйовані об`єкти нерухомого майна.

Суди не надали оцінки доказам, наданим позивачем, а саме: копії декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 01 червня 2012 року; копії державного акта на право приватної власності на землю від 15 квітня 2002 року № 79-2-01692, виданий ОСОБА_4 ; копіям квитанцій на 64 аркушах; заяві від 29 жовтня 2011 року.

За таких обставин, Верховний Суд вважав, що суди зробили передчасний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.

При новому розгляду справи клопотання про проведення судової експертизи було заявлено стороною позивачів, однак в подальшому ними було знято з розгляду вказане клопотання, що вбачається з протоколу судового засідання від 09 квітня 2024 року. /т.3 а.с.82,92/ Натомість судом першої інстанції були допитані заявлені стороною відповідача свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які вказували на те, що будівництво здійснювалось ОСОБА_3 .

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України).

В порядку визначеному п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Згідно з положеннями ст. 328 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Положеннями ч.ч. 4,5 ст. 357 ЦК України визначено, що співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до п.п.78, Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт у разі прийняття його в експлуатацію до запровадження єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, що є невід`ємною архівною складовою частиною Реєстру будівельної діяльності, проводиться за наявності документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію такого об`єкта, крім випадку, передбаченого абзацом другим цього пункту.

У п. 801 цього Порядку вказано, що у разі коли державна реєстрація права власності проводиться на закінчений будівництвом об`єкт у результаті реконструкції, який до проведення такої реконструкції перебував у спільній власності, державному реєстратору подається письмова згода всіх співвласників закінченого будівництвом об`єкта на проведення його реконструкції.

У зв`язку з проведенням реконструкції закінченого будівництвом об`єкта вид спільної власності та розмір часток у праві спільної часткової власності залишаються незмінними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників. На підтвердження такої домовленості співвласників може бути надана письмова заява співвласників про визначення розміру часток, справжність підписів на якій засвідчується відповідно до Закону України «Про нотаріат», або договір, укладений такими співвласниками відповідно до законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).

Велика палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див., зокрема, пункт 5.6 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови від 22 червня 2021 у справі № 334/3161/17).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, пункт 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, пункт 89 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17).

Верховний Суд у постанові від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 вказав на те, що тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою. Якщо інші спадкоємці оспорюють чи не визнають право на частку спадкоємця, то ефективним є такий спосіб захисту як визнання права на частку спадкоємця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 зробила висновок, що формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).

Тобто відповідно до приписів частин третьої та п`ятої статті 376 ЦК України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.

Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.

За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

У постанові від 14 травня 2025 року у справі № 309/3373/21 Верховний Суд зробив наступні висновки.

У певних випадках спосіб захисту імперативно «прив`язаний» до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін «встановлений законом» означає не просто те, що він названий в законі, а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини першої статті 5 ЦПК України вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту.

Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.

Частинами третьою, п`ятою статті 376 ЦК України, відповідно, встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Отже, належними способом захисту особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, для захисту є вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

Визнання права власності в порядку частин третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна, а також призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво, і, зокрема, захищає права власника земельної ділянки.

Тобто відповідно до приписів частин третьої та п`ятої статті 376 ЦК України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.

Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).

У ч.2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Верховний Суд у Постанові від 28 квітня 2022 року у справі № 521/10766/18 вказав на те, що згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

З наведених обставин справи вбачається, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 , площею 0,1 га, має кадастровий номер 90046008, була передана у приватну власність у 2002 році позивачу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 по частині кожній.

На цій земельній ділянці розташоване домоволодіння, яке також належало позивачу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 частині кожній.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після неї спадщина була прийнята позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 . Таким чином, позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 є правонаступниками ОСОБА_4 та прийняли у спадщину частину земельної ділянки та частину домоволодіння, тобто частка кожного з них у праві власності становить частину земельної ділянки та домоволодіння.

Слід звернути увагу на те, що ні за життя ОСОБА_4 , ні після її смерті, частки у спільній частковій власності не були виділені в натурі, не визначався між співвласниками і порядок користування спільним майном.

А отже на час розгляду справи земельна ділянка та домоволодіння по АДРЕСА_1 , перебуває у спільній частковій власності сторін у справі, частка позивача ОСОБА_1 становить частину, позивача ОСОБА_2 - частина, відповідача ОСОБА_3 - частина.

Предметом спору у цій справі є садибний житловий будинок визначений у технічній документації під літ. «О», що був переобладнаний з літньої кухні, який розташований на земельній ділянці та входить до складу домоволодіння по АДРЕСА_1 .

При зверненні із позовом позивачі зазначали, що на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , тобто станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 , спірний садибний житловий будинок літ. О, переобладнаний з літньої кухні, вже був побудований та входив до складу спадщини

У технічному паспорті, виготовленого 25 квітня 2003 року під літ. «О» значиться літня кухня площею 25,9 кв.м. рік побудови не визначений. У технічному паспорті, виготовленому станом на 09 липня 2010 року житловий будинок перероблений літ. «О» значиться як побудований у 2008 році. Також у декларації № КВ 5 від 01 червня 2012 року про готовність об`єкта до експлуатації визначено, що закінчення будівництва садибного житлового будинку під літ. «О» відбулось у 2008 році. Таким чином документально підтвердженою є обставина завершення будівництва спірного садибного житлового будинку під літ. «О» у 2008 році. Інших даних матеріли справи не містять.

Враховуючи, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , то весь вказаний будинок побудовано за її життя. Проте ОСОБА_4 була власником не всього майна, а частини, іншим співвласником є позивач ОСОБА_1 і її частка становить частину. За життя ОСОБА_4 реалізація прав співвласників відбувалась за їх спільною згодою і відповідно до часток у праві власності, на що зокрема, вказує введення ними в експлуатацію у 2003 році інших забудов їх домоволодіння.

Заперечуючи проти позову відповідач ОСОБА_3 , зазначав, що саме він будував спірний будинок, на підтвердження чого були надані квитанції на придбання будівельних матеріалів та були надані відповідні покази свідками.

Разом з тим, враховуючи ту обставину, що завершення будівництва спірного будинку було здійснено у 2008 року, то на той час відповідач ОСОБА_3 не був співвласником ні земельної ділянки, ні домоволодіння, що вказує на відсутність саме у нього правових підстав для здійснення будівництва.

Надані відповідачем квитанції стосуються придбання певних будівельних матеріалів у період 2007-2014 роки, проте дані для здійснення якого саме будівництва вони були використані відсутні, так як в них не визначено місце доставки цих матеріалів, а також частина з них стосується періоду після завершення будівництва.

Стороною позивачів також були надані квитанції на придбання певних будівельних матеріалів у 2007 році, проте дані для здійснення якого саме будівництва вони були використані відсутні, у них також не визначено місце доставки цих матеріалів.

Враховуючи наведене колегія суддів апеляційного суду вважає, що надані сторонами квитанції про придбання певних будівельних матеріалів не є належними, допустимими і достатніми доказами на підтвердження обставини здійснення будівництва спірного будинку стороною відповідача чи стороною позивачів.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заявлених позивачами вимог прийняв до уваги надані свідками покази. Проте судом першої інстанції не враховано, що в переважній більшості покази свідків є свідченням не наявної у них інформації, а з інформації, отриманої з інших джерел, зокрема, відповідача та членів його родини, так як у показах наведених судом містяться посилання та участь тестя відповідача. А отже покази свідків не є достовірним джерелом інформації щодо предмету спору у цій справі. До того ж, виходячи з вимог процесуального закону, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Обставини будівництва мали бути підтверджені технічною документацією, договорами підряду, фінансовими документами та ін. Тому покази свідків у спірних правовідносинах не можуть вважатись належними, допустимими і достатніми доказами. Крім того судом першої інстанції не враховано та не надано оцінку тому, що на час здійснення будівництва відповідач ОСОБА_3 не був співвласником земельної ділянки та домоволодіння.

Як вже вказано вище, за життя ОСОБА_4 , нею та позивачем ОСОБА_1 , право власності здійснювалось спільно, частки у спільній частковій власності не були виділені в натурі, не визначався між співвласниками і порядок користування спільним майном, зокрема, земельною ділянкою, що унеможливлює визначення у чиєму володінні чи користуванні перебувала частина земельної ділянки, на якій побудований спірний житловий будинок, визначений у технічній документації під літ. «О».

В ході розгляду справи відповідач ОСОБА_3 вказував, що позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 29 жовтня 2011 року була здійснена і нотаріально посвідчена заява, в якій вони надали згоду ОСОБА_3 на будівництво та введення в експлуатацію житлового будинку та мансарди над будинком, позначеним на плані літ. «О» з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами та прибудови до житлового будинку, позначеної на плані літ. «Оі».

Матеріали справи містяться копію вказаної заяви, в якій в дійсності вказано на те, що позивачі як співвласники домоволодіння, не заперечують проти будівництва, введення в експлуатацію нашим співвласником ОСОБА_3 , житлового будинку та мансарди над будинком, позначених на плані під літ. «О». Також вказано, що не заперечують проти виділення цього житлового будинку в окреме домоволодіння з присвоєнням йому окремої поштової адреси. Проте у цій заяві не вказано на те, що вказаний будинок будується за рахунок ОСОБА_3 та переходить виключно у його власність.

01 червня 2012 року відповідачу ОСОБА_3 , як замовнику, була видана декларації № КВ5 про готовність об`єкта до експлуатації, а саме: «Садибний (індивідуальний) житловий будинок літ. «О» (переобладнаний з літньої кухні) прибудовою літ. «О-1» та мансардою на літ «О» на АДРЕСА_1 » та матеріали справи містять дані про її реєстрацію в установленому законом порядку.

Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрована в установленому порядку інспекцією (щодо об`єктів I-III категорії складності), є документом, який підтверджує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам, та мають подаватися для оформлення права власності з видачею рішення про право власності на новозбудовані, реконструйовані об`єкти нерухомого майна.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_3 визнав, що державна реєстрація спірного будинку не здійснена, так як необхідна згода всіх співвласників і реєстрація буде проведена відповідно до їх часток у праві власності, що ним заперечується.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачам також було відмовлено у здійсненні реєстрації права власності на вказаний будинок з підстав відсутності оригіналу декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

А отже єдиною перешкодою у реєстрації права власності на спірний будинок, який є самочинно збудованим, проте має декларацію про готовність до експлуатації, є відсутність згоди між співвласниками щодо визначення їх прав у власності на це майно.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що відповідачем ОСОБА_3 не було заявлено зустрічних позовних вимог про визнання за ним права власності на спірний житловий будинок, в ході розгляду справи ним не доведено здійснення будівництва виключно ним, натомість встановлено , що на час завершення будівництва відповідач не був співвласником земельної ділянки та домоволодіння, а тому відсутні правові підстави для визнання за ним прямо чи опосердковано (через відмову у задоволенні заявлених позивачами вимог) права власності на спірний об`єкт будівництва.

Враховуючи, що спірний житловий будинок під літ. «О» побудований за життя ОСОБА_4 , що нею та ОСОБА_1 , як первісними власниками, право власності здійснювалось спільно, частки у спільній частковій власності не були виділені в натурі, не визначався і порядок користування спільним майном, то відповідний режим реалізації права спільної часткової власності перейшов і до правонаступників ОСОБА_4 , якими є позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 .

На час розгляду справи земельна ділянка та домоволодіння по АДРЕСА_1 , перебуває у спільній частковій власності сторін у справі, частка позивача ОСОБА_1 становить частину, позивача ОСОБА_2 - частина, відповідача ОСОБА_3 - частина, а отже і спірний житловий будинок під літ. «О», який знаходиться на земельній ділянці, і є частиною домоволодіння, належить на праві власності всім співвласникам у відповідності до їх часток у праві власності.

Такий спосіб захисту як визнання права, передбачений положеннями ст. ст. 16, 376 ЦК України і може застосовуватися тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою.

У справі, що переглядається право позивачів на частку у праві власності на об`єкт нерухомого майна, що є самочинно збудований але має декларацію про готовність до експлуатації, не визначається відповідачем, який також є співвласником, а тому такий спосіб захисту як визнання права на частку у спільному майні є належним і ефективним способом захисту. Також враховуючи, що вказане порушення має триваючий характер строк позовної даності, про який було заявлено стороною відповідача, не застосовується.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги позивачів знайшли своє підтвердження, суд першої інстанції не достатньо повно та всебічно з`ясував обставини справи, не врахував положення чинного законодавства та правові висновки наведені Верховним Судом у постановах, що є релевантними до спірних правовідносин, у зв`язку з чим дав неналежну правову оцінку спірним правовідносинам, що дає підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

В порядку визначеному ст.141 ЦПК України у разі скасування рішення суду першої інстанції апеляційній суд змінює і порядок розподілу судових витрат.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі №530/1731/16-ц зроблено висновок, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/1б-ц.

За таких обставин, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом даної справи у суді касаційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалив остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачами були понесені витрати по сплаті судового збору в суді першої інстанції в розмірі 1280,00 грн /т.1 а.с. 2,3/, в суді апеляційної інстанції в розмірі 12960,00 грн /т. 2 а.с. 168, т.3 а.с. 149/, в суді касаційної інстанції в розмірі 16000,00 грн /т.3 а.с. 8, 21/, що становить загальну суму 30240,00 грн. За результатами розгляду апеляційна скарга позивачів та вимоги позовної заяви підлягають до задоволення в повному обсязі, а отже стягненню з відповідача на користь позивачів підлягає сума витрат по сплаті судового збору в розмірі 15120,00 грн на кожного.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 лютого 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на садибного житлового будинку літ.О, переобладнаного з літньої кухні з прибудовою літ. «О-1» та мансардою над літ. «О», загальною площею 92,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на садибного житлового будинку літ.О, переобладнаного з літньої кухні з прибудовою літ. «О-1» та мансардою над літ. «О», загальною площею 92,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 15120,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 15120,00 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: С.М. Верланов

Н.В. Поліщук