ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/2509/24 Номер провадження 22-ц/814/2809/25Головуючий у 1-й інстанції Свістєльнік Ю. М. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючий суддя: Триголов В.М.

Судді: Дорош А.І., Лобов О.А.

Секретар: Горбун К.О.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , адвоката Лобача Ігоря Анатолійовича на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 16 квітня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО-АРЕАЛ», ОСОБА_4 про визнання недійсними правочину, на підставі якого відчужено транспортний засіб, та повернення відповідного майна боржнику, -

В С Т А Н О В И В :

10 вересня 2024 року представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідачів, який в ході судового розгляду справи уточнив, про визнання недійсним правочину, на підставі якого відчужено транспортний засіб та повернення відповідного майна боржнику. В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що ОСОБА_2 , будучи боржником за численними договорами позики, у погоджені строки взяті на себе майнові зобов`язання не виконав, а саме не повернув кредиторам позикові грошові кошти та з метою недопущення звернення стягнення на власне майно, відчужив не за ринковою ціною свій автомобіль марки Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску, об`єм двигуна 3498 см3.

Вказав, що між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_2 як позичальником було укладено договори позики:

1) 18.12.2021 Договір позики № 1, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 811500,00 грн, що на дату їх передання становило еквівалент 30000,00 доларів США, строк повернення позики не пізніше 18.12.2023;

2) 31.01.2022 Договір позики № 11Ф, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 288200,00 грн, що на дату їх передання становило еквівалент 10000,00 доларів США, строк повернення позики не пізніше 31.01.2024. Проте, в порушення умов договорів, ОСОБА_2 у встановлені договорами строки позики не повернув, чим порушив взяті на себе зобов`язання.

Після настання строку повернення коштів, ОСОБА_2 основну частину належному йому майна відчужив на членів власної родини, знайомих та підконтрольних йому осіб, зокрема відчужив 10.01.2024 року автомобіль марки Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску, об`єм двигуна 3498 см3.

Оспорюваний у даній справі правочин має ознаки фраудаторного, не відповідає таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність, розумність та недопустимість зловживання правом, суперечить ч. 3 ст. 509 ЦК України та грубо порушує ч. 1 ст. 203 ЦК України, а тому повинен бути визнаний недійсним на підставі ч.1 ст. 215 ЦК України.

Посилаючись на викладене, представник позивача просив суд визнати недійсним правочин, на підставі якого 10.01.2024 ОСОБА_2 відчужив транспортний засіб, а саме автомобіль марки Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску, об`єм двигуна 3498 см3, дата першої реєстрації 08.12.2011 року; повернути вищевказане майно, а саме автомобіль марки Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску, об`єм двигуна 3498 см3 боржнику ОСОБА_2 ; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 16 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , який поданий представником позивача адвокатом Лобачем Ігорем Анатолійовичем до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО-АРЕАЛ», ОСОБА_4 про визнання недійсними правочину, на підставі якого відчужено транспортний засіб, та повернення відповідного майна боржнику - відмовлено.

Арешт накладений на автомобіль Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області від 11 лютого 2025 року (справа № 527/2509/24, провадження № 2-з/527/2/25) скасовано.

В апеляційному порядку рішення оскаржив позивач ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим , що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На думку скаржника , суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що встановлені судом обставини не дають суду підстав кваліфікувати Оспорюваний договір як фраудаторний. Слід зазначити, що вказаний висновок суд першої інстанції обгрунтовує встановленими ним обставинами, а саме:

1) На момент укладення Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 10.01.2024, яким ОСОБА_2 було відчужено транспортний засіб марки Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску, у ОСОБА_2 хоча існували правовідносини з приводу договорів позики, проте позивач з позовами до суду про стягнення заборгованості не звернувся, отже ОСОБА_2 на момент укладення оскаржуваного договору не мав статусу відповідача, з нього не було стягнуто заборгованість за рішенням суду та він не мав статусу боржника за судовими рішеннями.

2) Заборгованість за договорами позики на момент укладення договору купівлі-продажу була не визначеною та спірною з огляду на обставини встановлені рішеннями судів.

Щодо помилковості висновку суду першої інстанції, що ознакою фраудаторного правочину є виключно набуття боржником на момент його укладення статусу відповідача та/або боржника за судовим рішенням.

Апелянт вказує, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у справі № 405/1820/17 від 24.07.2019, № 910/8357/18 від 28.11.2019).

Зважаючи на викладені обставини скаржник просить скасувати рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 16 квітня 2025 року, та постановити нове про задоволення позовних вимог.

Від представника ОСОБА_2 , адвоката Костенко О.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому остання посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги просить залишити її без задоволення , а рішення без змін.

З матеріалів справи встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу транспортного засобу 6193/6856 від 10.01.2024, ТОВ «АВТО-АРЕАЛ», як комісіонер (на підставі договору комісії укладеного із ОСОБА_2 за №6193/6856 від 09.01.2024) передав у власність ОСОБА_3 , як покупцю транспортний засіб марки Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 .

На підставі Договору купівлі-продажу транспортного засобу 5342/2024/4819758 від 13.08.2024, ОСОБА_3 (продавець) передала у власність ОСОБА_4 (покупцю) транспортний засіб марки Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 .

Між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_2 як позичальником 18.12.2021 укладено Договір позики № 1, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 811500,00 грн, що на дату їх передання становило еквівалент 30000,00 доларів США, строк повернення позики не пізніше 18.12.2023.

Ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області по справі № 527/380/24 від 14 лютого 2024 відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області по справі № 527/380/24 від 06.03.2024 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , заборгованість за Договором позики № 11Ф від 31.01.2022 року в розмірі 381000,00 грн.

Між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_2 як позичальником 31.01.2022 укладено Договір позики № 11Ф, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 288200,00 грн, що на дату їх передання становило еквівалент 10000,00 доларів США, строк повернення позики не пізніше 31.01.2024 .

Ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області по справі № 527/383/24 від 14 лютого 2024 відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області по справі № 527/383/24 від 09.10.2024, яке набрало законної сили 11.11.2024, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , заборгованість за Договором позики № 1 від 18.12.2021 року в розмірі 935671,00 грн (т.2 а.с.37-39).

З ухвал та рішень суду встановлено, що позивач звернувся з позовами до суду про стягнення заборгованості за Договором позики № 11Ф від 31.01.2022 року та про стягнення заборгованості за Договором позики № 1 від 18.12.2021 року 02 лютого 2024 року.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання апеляційного суду рішення суду першої інстанції наведеним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України апеляційний суд, вирішуючи цей спір, керується висновками, що викладені у постановах Верховного Суду щодо застосування норми права у спірних правовідносинах спори про визнання правочинів недійсними з підстав уникнення боржником виконання зобов?язань за укладеними договорами, зокрема договорами позики.

Сталою практикою Верховного Суду у справах такої категорії сформульовані таки висновки.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані зі зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора (постанова Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20).

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності.

При цьому та обставина, що правочин з третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (постанови Верховного Суду від 14 січня 2020 року (справа № 489/5148/18), від 07 лютого 2024 року (справа № 753/11680/20)).

З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом (постанови Верховного Суду від 07 грудня 2018 року (справа№ 910/7547/17), від 28 листопада 2019 року (справа № 910/8357/18), від03 березня 2020 року (справа №904/7905/16), від 26 травня 2020 року (справа № 922/3796/16), від 17 вересня 2020 року (справа № 904/4262/17)).

Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2022 року (справа № 904/624/19) виходив із обставин укладення фраудаторного правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначивши, що «договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладення договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора».

У постанові ВС від 09 квітня 2025 року (справа № 710/1431/23) викладені такі висновки: «Виходячи з того, що оспорюваний правочин укладений між відповідачами20 лютого 2023 року, тобто до звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про стягнення боргу за розпискою, та, зазначивши, що вказаний договір не дозволяє кваліфікувати його як такий, що вчинений на шкоду кредитору, оскільки позивач не довів наявності умислу обох сторін при його укладенні, а також не довів наявності намірів сторін щодо його майбутнього невиконання, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність ознак фраудаторного правочину в укладеному між відповідачами договорі дарування нерухомого майна та відмовив у позові.

Погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений його сторонами без порушення частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України і підстави для визнання його недійсним відповідно до положень статті 234 ЦК України відсутні, апеляційний суд залишив рішення місцевого суду без змін.

Проте Верховний Суд не може повністю погодитись із такими висновками судів, з огляду на таке.

Так, цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора (постанова Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі№ 753/11680/20).

У період настання у ОСОБА_2 зобов`язання перед ОСОБА_1 із погашення заборгованості за договором позики (25 лютого 2023 року) боржник 20 лютого 2023 року відчужила належне їй на праві власностімайно - житловий будинок та земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0982, площею 0,0732 га, які розташовані поАДРЕСА_1 ,на користь своєї матері ОСОБА_3 .

Таким чином, станом на день укладення договору дарування у боржниці перед позивачем за договором позики був борг, який вона не повернула.

Надаючи ОСОБА_2 у борг грошові кошти, ОСОБА_1 розраховував на виконання боржником свого обов`язку з повернення коштів, з огляду на її платоспроможність та наявність у неї нерухомого майна.

У свою чергу ОСОБА_2, отримуючи в позику грошові кошти, усвідомлювала свій обов`язок з їх повернення на умовах, визначених договором позики.

Укладаючи 20 лютого 2023 року оспорюваний договір дарування,ОСОБА_2 передбачала можливе стягнення з неї на користьОСОБА_1 боргу, з огляду на невиконані зобов`язання за договором позики від 06 лютого 2023 року.

Сукупність наведених обставин свідчить про те, що відповідачка діяла недобросовісно,зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інши хосіб, оскільки відчуження належного їй нерухомого майна відбулося зметою уникнення звернення стягнення на цеїї майно як боржника. Оспорюваний договір, укладений між відповідачами, спрямований на перехід права власності на житловий будинокта земельну ділянку з метою прихованнямайна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення коштів із боржника ОСОБА_2 .

Для цього висновку не мають юридичного значення відсутність на день укладення договору дарування судового спору позивача з боржником(див. постанову Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі№ 686/25886/22 (провадження № 61-3937св24). Тому для вирішення питання про наявність у договору дарування ознак фраудаторності недоречними є зауваження судів про означену відсутність судових спорів.

При цьому, пославшись на те, що після відчуження спірного майна, у власності ОСОБА_2 залишилось інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, зокрема, житловий будинок на АДРЕСА_2 та земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0465, суди не з`ясували орієнтовну вартість зазначеного майна та чи співмірна вона з непогашеною заборгованістю відповідачки перед позивачем за укладеним між ними договором позики.

Не звернувши увагу на зазначене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що цей договір не є фраудаторним, тобто таким, що вчинений на шкоду кредитору ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги щодо вимоги про визнання недійсним договору дарування є обґрунтованими. Тому оскаржені судові рішення у частині відмови у задоволенні вказаної вимоги необхідно скасувати й ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову.»

У межах справи, що наразі перебуває на розгляді Полтавського апеляційного суду встановлено і не заперечується учасниками, що станом на час укладення договору купівлі-продажу автомобіля 10 січня 2024 року, ОСОБА_2 мав не виконане (прострочене) зобов`язання перед ОСОБА_1 з повернення боргу за договором позики від 18 грудня 2021 року, за яким мав сплатити кошти ОСОБА_1 до 18 грудня 2023 року у сумі 811500 грн.

За договором позики від 31 січня 2022 року ОСОБА_2 мав повернути (сплатити) ОСОБА_1 кошти у сумі 288200 грн у строк до 31 січня 2024 року.

ОСОБА_2 не долучив до матеріалів справи доказів на підтвердження того, що станом на 10 січня 2024 року він мав зареєстроване за ним майно, достатнє для задоволення вимог ОСОБА_1 (загальна сума боргу за двома договорами 1 099 700 грн), а також про те, що він станом на січень 2024 року вживав заходи з виконання грошових зобов`язань перед ОСОБА_1 .

Відсутність судового спору про стягнення заборгованості за договором позики станом на час укладення оспорюваного правочину, як зазначено вище, не має істотного правового значення для кваліфікації цього правочину як фраудаторного, оскільки за встановлених обставин є очевидним, що ОСОБА_2 , усвідомлюючи наявність простроченого невиконаного зобов`язання , відчужуючи 10 січня 2024 року належний йому автомобіль, діяв недобросовісно з метою унеможливити виконання зобов`язання за двома договорами позики, укладеними із ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, апеляційний суд визнає обгрунтованими доводи позовної заяви.

Відповідно до абз.другого ч.1ст.216ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, -відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки апеляційним судом правочин визнаний недійсним з ознаками фраудаторності і, зважаючи на предмет позову (заявлена вимога про повернення про повернення автомобіля), слід застосувати наслідки, передбачені ст.216 ЦК України повернути сторони оспорюваного правочину у первісний стан.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , подаючи позовну заяву, до суду сплатив 1 211,20 грн судового збору , при зверненні з апеляційною скаргою сплатив 1816,80 грн .

Оскільки позов ОСОБА_1 задоволено , витрати зі сплати судового збору в сумі 3 028 грн , підлягають компенсації ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 367, 374 , 376, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Лобача Ігоря Анатолійовича задовольнити.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 16 квітня 2025 року скасувати. Ухвалити у справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО-АРЕАЛ», ОСОБА_4 про визнання недійсними правочину, на підставі якого відчужено транспортний засіб, та повернення відповідного майна боржнику задовольнити.

Визнати недійсним правочин, на підставі якого 10.01.2024 ОСОБА_2 відчужив транспортний засіб, а саме автомобіль марки Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску, об`єм двигуна 3498 см3, дата першої реєстрації 08.12.2011 року.

Зобов?язати ОСОБА_4 повернути автомобіль марки Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску, об`єм двигуна 3498 см3 боржнику ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову та апеляційної скарги у сумі 3 028 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя : В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов