Провадження № 2/201/5598/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2025 року Соборний районний суд

міста Дніпра

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 17 жовтня 2008 року сторони уклали між собою шлюб, який було зареєстровано Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області від 17.10.2008 р., за актовим записом 795. В шлюбі у сторін справи народилася спільна дитина донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про народження № 06.

Протягом шлюбу із відповідачкою сторони мали гарні особисті відносини, виховували доньку в гармонії та любові. Але після початку військової агресії російської федерації поведінка відповідачки кардинально змінилася, на що, можливо, вплинули постійні обстріли, відключення світла, повітряні тривоги, внаслідок чого вона стала депресивною, постійно роздратованою та в цілому незадоволеною існуючим життям родини. Поступово відносини між сторонами почали погіршуватися, все частіше почали виникати сварки з побутових питань, а через наявність війни подружні відносини взагалі майже припинилися, навіть в побутових питаннях та в питаннях виховання та утримання дитини сторони не могли знайти порозуміння. На початку 2025 року відповідачка виїхала за кордон.

З того часу він самостійно опікується своєю донькою, без допомоги відповідача, яка на протязі тривалого часу не приймає участі ані в вихованні, ані в утриманні дитини. Відповідач повідомила його про те, що жити разом зі позивачем вона не буде і що він має утримувати доньку самостійно без її участі, а вона буде будувати своє нове життя за межами воюючої України. Тому він самостійно опікується неповнолітньою дитиною, самостійно ії виховує та утримує, забезпечує ії та виконує всі дії, притаманні батькові. Фактично він є самотнім батьком, який виховує доньку без участі її матері. Зрозумівши, що разом з відповідачем вони жити не зможуть, ведення спільного господарства ними було припинено за одноосібним рішенням відповідачки, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини із нею немає, сім`єю та дитиною вона займатися не бажає, він вирішив звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу.

Відповідач скористалась правом на подання відзиву на позов та надіслала на адресу суду відзив, в якому визнала позовні вимоги, проти того факту, що позивач дійсно виховує та утримує їх спільну доньку самостійно, не заперечувала та підтверджує це, також, погоджується із тим, що вона не приймає участі в вихованні та утриманні дитини, в той же час погоджується з твердженням позивача, що саме він займається самостійним вихованням та утриманням неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідачка зазначила, що 16 вересня 2025 року вона отримала тимчасовий прихисток в Ірландії, та не має змоги забрати ії до свого тимчасового місця проживання, фінансово утримувати та піклуватись про неї в умовах еміграції. Вона зазначила у своєму відзиві, що донька завжди виявляла бажання залишитись та проживати разом із батьком, незважаючи на воєнний стан та усі труднощі, пов`язані із постійними обстрілами та тимчасовими комунальними негараздами.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву, згідно якої підтримав свої позовні вимоги, та зазначив, що всі факти та обставини, викладені в позовній заяві він підтримує в повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд виходить з наступного.

Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Аналогічні положення містяться у ст.ст.15,16 ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 17.10.2008 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області між сторонами було зареєстровано шлюб за актовим записом №795 від 17.10.2008 року.

В даному шлюбі у сторін справи народилася дитина донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис про народження № 06.

Дитина сторін, неповнолітня донька ОСОБА_3 , дійсно протягом всього часу та на теперішній час проживає з батьком, в той час як позивачка з початку 2025 року проживає окремо від них. При цьому дитина повністю перебуває на самостійному утриманні та вихованні батька, в якому мати тривалий час не приймає участі, самоусунувшись від виховання та спілкування з донькою. Матеріальної допомоги на утримання доньки відповідачка не надає, весь тягар по матеріальному забезпеченні дитини, в придбанні їй речей, оплаті шкільних та додаткових занять для навчання і розвитку дитини, покладено на відповідача.

Зазначене підтверджується не тільки заявами сторін, але й Актом обстеження умов проживання, який складено Службою у справах дітей Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, про те, що батько дитини самостійно виховує та утримує їх спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та проживає разом з донькою без матері.

Крім того, відповідно до листа навчального закладу Дніпровського ліцею №3 ДМР, саме батько займається вихованням та освітнім процесом, оперативно реагує на всі сповіщення класного керівника та забезпечує належний контроль за навчанням та дозвіллям доньки, створює сприятливі умови вдома.

Інформацією з медичного закладу підтверджується зацікавленість з боку батька у стані здоров`я дитини, відвідування сімейного лікаря, проходження щеплень та обстежень дитини завжди відбувається за супроводом її батька.

При цьому позивач зареєстрований разом із донькою та має право користуватися благоустроєним житловим будинком, який розташований за адресою АДРЕСА_1 згідно до витягу з Реєстру територіальної громади.

Крім того, відповідно до наданих позивачем доказів грошових витрат на дитину (платіжних інструкцій, чеків та ін.), виписки АТ "КБ "Приватбанк" з банківського рахунку ОСОБА_1 , позивач має в своєму розпорядженні кошти, достатні для належного утримання дитини.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що з наданих суду доказів не вбачається спору між сторонами щодо необхідності розірвання укладеного між ними шлюбу та щодо місця проживання їх спільної дитини через те, що неповнолітня дитина сторін на час розгляду справи вже тривалий час проживає з батьком, який самостійно виховує та утримує її без участі матері, такі умови вже існували на час звернення до суду з позовом, задоволення позовних вимог про розірвання цього шлюбу та залишення дитини проживати разом з батьком не суперечить вимогам законодавства України та не порушує будь-яких інтересів, в тому числі інтересів дитини.

Доходячи до такого висновку, суд враховує, що одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів суспільства, а й чинного законодавства, є виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав.

Так, відповідно до ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Згідно із ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Дружина та чоловік за змістом ст.55 СК України зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.

Відповідно до ч. 3ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу.

Згідно ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно ч. 3ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Відповідно до ч.2 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за заявою про розірвання шлюбу, суди мають враховувати, що воно проводиться органами РАЦС лише у випадках, передбачених статтями106,107 СК України. При цьому питання про розірвання шлюбу вирішується незалежно від наявності між подружжям майнового спору.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачається, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.3 Конвенції ООН про права дитини (Конвенції), від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своєї дитини, передбачений ч.2ст.51 Конституції України є одним з головних конституційних обов`язків. Такий обов`язок послідовно визначений в сімейному законодавстві.

Відповідно до ч.2ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до положень ч.1 ч.2ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно дост.157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частиною 1статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Згідно з вимогамист.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо утримання дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Щодо залишення проживання дитини з батьком, суд з`ясував, що у даному випадку спір між сторонами з приводу місця проживання дитини після розірвання шлюбу відсутній, тому як відповідачка, не заперечуючи проти розірвання шлюбу, водночас, сама і підтверджує пояснення позивача, що вона проживає окремо від нього та їх спільної дитини, утриманням та вихованням якої самостійно займається особисто позивач, а тому суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом з батьком, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, як це підтверджується судовою практикою.

Так, у Постанові від 15.01.2020 р. у справі №200/952/18 Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Нормами ст. 11 ч. 3 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою ВР України від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Водночас, право на свободу вибору місця проживання кожному гарантованест.33 Конституції України.

Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Місцем проживання дитини до 14 років є місце проживання батьків або одного з них, з ким вона проживає. При цьому, до 10 років місце проживання дитини визначається за згодою батьків, а після 10 років - за спільною згодою батьків і дитини. Після 14 років дитина має право самостійно визначати своє місце проживання. При цьому під місцем проживання слід розуміти будь-яке житло, в якому постійно або тимчасово є змога проживати.

Питання визначення місця проживання дитини, має дещо ширше розуміння ніж просто визначення місця проживання дитини як конкретної адреси. Мова у таких спорах йде про те, з ким з батьків буде проживати в подальшому дитина з точки зору здійснення безпосереднього щоденного догляду та виховання. Сімейне законодавство регламентує рівність прав і обов`язків батька та матері щодо дитини. Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання. Вказана домовленість може бути досягнута усно, або закріплена письмово шляхом укладення відповідного договору. Якщо сторони не можуть між собою дійти згоди щодо місця проживання дитини, допомогти у вирішенні зазначеного питання мають органи опіки та піклування.

В даному випадку, спільна донька сторін ОСОБА_3 не надала жодних заперечень та виказала бажання залишитись проживати разом із батьком, що відображено Службою у справах дітей Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області в Акті обстеження умов проживання від 27.10.2025 року.

Тому, враховуючи всі обставини у сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, суд може залишити проживати дитину за місцем її теперішнього проживання разом з батьком, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону. При цьому таке вирішення цього питання не позбавляє будь-кого з обох батьків права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а той з батьків, з яким проживають діти, не має права чинити перешкод другому з батьків, який не проживає з ними, у здійсненні батьківських прав та обов`язків.

Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставіст.141 ЦПК України, враховуючи результати розгляду справи, з відповідачки на користь позивача мають бути стягнуті грошові кошти в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.105, 110, 112, 114, 115,141, 150, 155, 157, 160 СК України, ст.ст.11, 13, 42, 141, 260, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНКОПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНКОПП НОМЕР_2 , який було зареєстровано 17 жовтня 2008 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, за актовим записом №795 - розірвати.

Після розірвання шлюбу, неповнолітню дитину ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 , залишити проживати разом з батьком ОСОБА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 , який самостійно її виховує та утримує без участі матері.

Стягнути з ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев