Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/3587/25
Провадження №: 2/332/2322/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2025 р.

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого - судді Сапунцова В.Д., при секретарі судового засідання Горбань Є.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпрорудненської міської військової адміністрації Василівського району Запорізької області, Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради, про визнання права власності,

встановив:

14.07.2025 до Заводського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Дніпрорудненської міської військової адміністрації Василівського району Запорізької області, Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради, про визнання права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором міни від 22.12.1995 та технічним паспортом на квартиру.

Згідно договору останній підлягає реєстрації у Василівському районному бюро технічної інвентаризації Запорізької області. Відмітка про реєстрацію поставлена на технічному паспорті (реєстровий номер 24-35).

Однак, відомості про право власності на квартиру не були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Для реєстрації права власності на квартиру з метою отримання компенсації за пошкоджене майно позивач до державного реєстратора прав на нерухоме майно Хмельницької міської ради.

Рішенням державного реєстратора №79732294 від 03.07.2025 року їй було відмовлено у вчиненні реєстраційних дій із посиланням на те, що вся територія Василівського району Запорізької області є тимчасово окупованою територією, у зв`язку з чим, не має змоги отримати інформацію щодо реєстрації об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, позивачка змушена звернутися до суду за захистом порушених прав.

На підставі викладеного, позивач ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16.07.2025 року у вказаній справі було відкрито провадження і її призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження до підготовчого судового засідання на 10 год. 30 хв. 28.08.2025 року.

18.08.2025 представником відповідача Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради надано відзив на позовну заяву в якому не заперечує щодо визнання за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28.08.2025 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено до судового розгляду по суті на 10 год. 00 хв. 06.10.2025 року, яке в подальшому відкладено на 10 год. 00 хв. 24.11.2025 року.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, при цьому останній звернувся до суду з заявою, в якій просив розгляд справи здійснювати без його участі та позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача Дніпрорудненської міської військової адміністрації Василівського району Запорізької області належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, шляхом направлення судових повісток на адресу відповідача. Надав до суду заяву про проведення судового засідання без участі представника відповідача. Інших заяв та клопотань, в тому числі відзиву на позовну заяву від відповідача на адресу суду не надходило.

Представник відповідача Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, шляхом направлення судових повісток на адресу відповідача. Надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого не заперечує проти задоволення позовних вимог та просить судові засідання проводити без участі представника відповідача.

Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд доходить висновку про можливість здійснення судового розгляду за відсутності учасників справи, на підставі наявних матеріалів.

У зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось, що не суперечить положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

За приписами ст. ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

На підставі договору міни від 22.12.1995 року позивачу ОСОБА_1 належить квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , номер 3215, посвідчений державним нотаріусом Дніпрорудненської ДНК Жук Л.М. Зазначений договір 25.01.1996 року був зареєстрований у Мелітопольському бюро технічної інвентаризації за № 24-35, про що свідчить відповідний реєстраційний напис.

26.06.2025 ОСОБА_1 звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Хмельницької міської ради із заявою про державну реєстрацію права власності на вищезазначену квартиру.

03.07.2024 року державним реєстратором прийнято рішення за № 79732294, яким позивачу відмовлено в проведенні реєстраційних дій. Підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій державним реєстратором зазначено, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором не встановлено інформації щодо зареєстрованого права власності ОСОБА_1 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору міни, номер 3215, посвідченого державним нотаріусом Дніпрорудненської ДНК Жук Л.М. 22.12.1995. Також зазначено, що згідно з відповіддю Василівської районної ради Запорізької області від 02.07.2025 за №01-110 районне комунальне підприємство «Василівське бюро технічної інвентаризації» Василівської районної ради Запорізької області знаходилось в Запорізькій області, м. Василівка, б-р Центральний, 6, з лютого 2022 року перебувало на тимчасово окупованій території. До 24 лютого 2022 року архівні справи на паперових носіях щодо об`єктів нерухомого майна, зберігались в РКП «Василівське бюро технічної Інвентаризації» ВРР ЗО, внаслідок ворожого обстрілу міста Василівки, будівля, в якій знаходились архіви і вся документація РКП «Василівське бюро технічної Інвентаризації» ВРР ЗО була зруйнована. Отримати довідки чи копії технічних документів неможливо, що унеможливлює проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Право на застосування певного способу захисту порушеного права існує у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Захист порушених цивільних прав та інтересів є елементом механізму правового регулювання цивільних відносин, саме тих, у яких й відбулося порушення зазначених прав або інтересів особи. Такий захист цивільних прав та інтересів їх учасників є необов`язковим (факультативним) у структурі такого механізму, оскільки він з`являється лише за необхідності вирівнювання викривленого розвитку правового регулювання цивільних відносин з метою приведення їх у певний стан - відповідно до умов договору або положень законодавства.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються, зокрема, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України № 1952-IV, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною 3 цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом (ч. 4 ст. 3 Закону № 1952-IV).

За правилом абз. 4 ч. 5 ст. 3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав.

Так, ч. 3 ст. 10 Закону № 1952-IV врегульовано, що державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

Статтею 24 Закону № 1952-IV передбачено умови для відмови в державній реєстрації прав, зокрема після завершення строку встановленого ч. 3 ст. 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про залишення заяви про державну реєстрацію без руху (п. 8 ч. 1 ст. 24 Закону).

Зміст наведених норм дає підстави дійти висновку, що законодавцем чітко встановлено процедуру розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, яка включає в себе перевірку документів на предмет відповідності таким вимогам законодавства, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявності підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 висловлено правову позицію, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави.

У постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 363/4852/17 зроблено висновок, що державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.

Таким чином, відсутність у Державному реєстрі речових прав записів про реєстрацію права власності особи на майно не свідчить про відсутність у неї такого права.

Суд звертає увагу на те, що система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону № 1952-IV, запроваджена в Україні з 01 січня 2013 року, до цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон про державну реєстрацію не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях.

Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ.

Право власності позивача ОСОБА_1 на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване Мелітопольським бюро технічної інвентаризації 25 січня 1996 року, про що свідчить відповідний реєстраційний напис на правовстановлюючому документі договорі міни від 22.12.1995 р.

Отже, квартира, що розташований за вказаною адресою, належить на праві власності позивачу згідно вищевказаного правовстановлюючого документу, який є підставою виникнення права власності, що не потребує подальшої перевірки, оскільки такий документ належним чином підтверджує його право власності.

Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини 1 та 2 статті 319 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98).

Водночас такий спосіб захисту не може бути застосований, якщо право на об`єкт нерухомості ні за ким не зареєстроване, а позивач не може зареєструвати своє право на об`єкт нерухомості, бо не здатний беззаперечно підтвердити своє право власності на об`єкт нерухомості належними правовстановлюючими документами.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19) зазначено, що відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно (зокрема тоді, коли з документа вбачається право власності особи, але не випливає однозначно, що майно є саме нерухомістю), але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Якщо така реєстрація здійснена, то належним способом захисту, як зазначено вище, є віндикаційний позов, а не позов про визнання права власності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).

Таким чином, належним способом захисту права в даному випадку є оскарження рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову в проведенні реєстраційних дій.

У зв`язку з наведеним, у задоволені позову ОСОБА_1 , слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпрорудненської міської військової адміністрації Василівського району Запорізької області, Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради, про визнання права власності, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи, що розглядається, за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://court.gov.ua/fair.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Представник позивача: адвокат Хорошенюк Оксана Вікторівна, адреса: 29005, м. Хмельницький, вул. Кам`янецька, 58, офіс 9.

Відповідач: Дніпрорудненська міська військова адміністрація Василівського району Запорізької області, місцезнаходження: 71600, Запорізька область, м. Дніпрорудне, проспект Ентузіастів, 11, .

Відповідач: Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради, адреса: Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. Пилипчука, 3, .

Суддя: В.Д. Сапунцов