Справа № 462/6814/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2025 року м. Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі головуючої судді Постигач О. Б., секретаря судового засідання Глушко С. І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

встановив:

представник позивачки адвокат Левкович В. В. через систему «Електронний суд» звернувся до Залізничного районного суду м. Львова з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивачки відшкодування за заподіяну матеріальну шкоду у розмірі 16 668,00 грн., моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн. та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 2 червня 2020 року на вул. Ю. Бенедиктовича (тепер вул. Захисників України) у м. Львові на трамвайній зупинці позивачка ОСОБА_1 чекала на трамвай маршруту № 7, щоб поїхати на роботу до комунального некомерційного підприємства «1-а міська поліклініка м. Львова». Близько 13 год. 40 хв. трамвай маршруту № 7, бортовий № 1066, після входу до трамваю позивачка почала рухатись салоном, щоб сісти, тримаючись однією рукою за поручні сидінь, іншою тримаючи сумку та талон. У подальшому, водійка трамваю без попередження про зачинення дверей чи початок руху раптово рушила, різко набираючи швидкість, а згодом різко загальмувала. У цей момент позивачка, яка стояла посередині салону між першими та другими дверима, не встигнувши сісти, втратила рівновагу, вдарилася головою та спиною об металеву стійку біля кабіни водія, після чого впала на підлогу. Внаслідок падіння отримала сильний біль у спині, потемніння в очах, не могла підвестися. Пасажири допомогли їй лягти, підклали сумку під голову, а одна з пасажирок викликала швидку допомогу та повідомила чоловіка потерпілої. Водійка трамваю, як зазначає позивачка, допомоги не надала і не поцікавилася її станом. На місце дорожньо-транспортної пригоди прибула бригада швидкої допомоги № 83, потерпілій (позивачці) ввели знеболювальне, після чого доставили до Клінічної лікарні швидкої медичної допомоги м. Львова, де проведено рентгенографію, огляд лікарем та взято пробу на алкоголь. Діагностовано забій поперекового відділу хребта, рекомендовано ліжковий режим. 12 червня 2020 року позивачці проведено магнітно-резонансну томографію у ТОВ «Абсолют МРТ», за результатами якої встановлено компресійні переломи тіл хребців L1, L3, S3 та S4 без зміщення фрагментів, а також дегенеративно-дистрофічні зміни поперекового відділу хребта. Позивачка зверталась до Управління патрульної поліції у Львівській області, яке передало матеріали до слідчого управління ГУ НП у Львівській області. Після тривалого оскарження бездіяльності слідчого, ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 27 жовтня 2020 року скаргу позивачки було задоволено, зобов`язано внести відомості до ЄРДР та розпочати досудове розслідування. Під час розслідування призначено судово-медичну експертизу, за висновком якої травма хребта у вигляді компресійних переломів виникла внаслідок дії тупих предметів під час падіння в салоні трамвая 02.06.2020 року та відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. За рекомендаціями лікаря позивачка понад два місяці дотримувалася суворого ліжкового режиму, понад шість місяців носила іммобілізаційний корсет, більше дев`яти місяців пересувалася, тримаючись за руку, не могла користуватися громадським транспортом. На лікарняному перебувала з 02.06.2020 року до 18.09.2020 року. Під час лікування неодноразово проходила курси масажу у санаторному комплексі «Фантазія» у с. Поляна Закарпатської області, понесла витрати на лікування у сумі понад 16 000,00 грн. Позивачка вважає, що внаслідок дій водійки трамваю, яка порушила правила перевезення пасажирів, їй було завдано матеріальної шкоди (витрати на лікування, медичні обстеження, реабілітацію), а також моральної шкоди, що виразилась у фізичних стражданнях, тривалому лікуванні, неможливості вести звичний спосіб життя, страху користування громадським транспортом, порушенні звичного ритму життя та обмеженні фізичної активності. Враховуючи викладене, просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 16.09.2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву /а.с.70/.

01.10.2025 року від представника відповідача ЛКП «Львівелектротранс» адвоката Лелів Н. Ю. надійшов відзив на вказану позовну заяву, у якому відповідач не заперечув, що позивач зазнав фізичні та душевні страждання до яких призвели обставини, що склалися, та те, що йому було завдано моральну шкоду, яка перебуває у безпосередньому причинному зв`язку із даними обставинами, однак при визначенні розміру відшкодування просить суд врахувати обставини та норми законодавства, виходячи з засад справедливості, добросовісності та розумності та підтвердження розміру стягнення моральної шкоди належними доказами та обґрунтуванням. Окрім цього, просить суд врахувати, що ЛКП «Львівелектротранс» є комунальним підприємством, основним видом діяльності якого є надання послуг з перевезення пасажирів, у тому числі осіб пільгових категорій, учнів та студентів. Відшкодування витрат за перевезення зазначених категорій громадян підприємство частково отримує з місцевого бюджету. Разом з тим, доходи від основного виду діяльності не покривають усіх витрат підприємства, у зв`язку з чим ЛКП «Львівелектротранс» є планово збитковим підприємством. З огляду на викладене, відповідач вважає, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди є надмірним та таким, що є непосильним для сплати підприємством, враховуючи його фінансовий стан та соціальну спрямованість діяльності. У зв`язку з вищенаведеним просить зменшити розмір заявлених позовних вимог /а.с.73-81/.

07.10.2025 року від представника позивачки адвоката Левковича В. В. надійшла відповідь на відзив, у якій представник просив відхилити наведені відповідачем заперечення щодо зменшення відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Крім цього, додатково зазначив, що при подачі позовної заяви сталась технічна помилка, у зв`язку з цим просив вважати вірним розмір матеріальної шкоди у сумі 16 668,00 грн. /а.с.82-87/.

10.10.2025 року на адресу суду від представника відповідача адвоката Лелів Н. Ю. надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, у яких представниця підтримала наведені у відзиві аргументи та просила суд зменшити розмір заявленої позивачкою моральної шкоди та витрат на правову допомогу /а.с.88-100/.

Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02.06.2020 року близько 14 год. 05 хв. у м. Львові по вул. Бенедиктовича, відбулась дорожньо-транспортна пригода (падіння пасажира в салоні транспортного засобу) за участі трамвая маршруту № 7, бортовий номер № 1066 під керуванням водія ОСОБА_2 та пасажира ОСОБА_1 , в результаті якої остання отримала тілесні ушкодження.

05.11.2020 року відомості за даним фактом внесено до ЄРДР за № 0002235 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України /а.с.18/.

Постановою слідчого ВРЗСТ СВ ГУ НП у Львівській області Вуса Б. Я. від 29.12.2020 року кримінальне провадження за № 0002235 закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України /а.с.18/.

Відповідно до висновку експерта від 04.12.2020 року № 1701, виконаного на підставі постанови слідчого ВРЗСТ СВ ГУ НП у Львівській області Вуса Б. Я. від 10.11.2020 року, вбачається, що при звертанні ОСОБА_1 за медичною допомогою в КНІ КЛМД та в поліклініку м. Львова у червні 2020 року лікарями був виставлений діагноз: «Забій поперекового відділу хребта.» При подальшому її обстеженні 12.06.20р., згідно результатів магнітно-резонансної томографії, у потерпілої були виявлені компресійні переломи тіл хребців: 1 та 3 поперекових, 3 та 4 крижових без зміщення фрагментів чи стенозування просвіту хребтового каналу. При вивченні результатів МРТ-обстеження лікарем-рентгенологом консультантом бюро переломи хребців підтверджені, відмічено неоднорідний набряк кісткового мозку - ознаки забою, що свідчить про нещодавно перенесену травму. Травма хребта у вигляді компресійних переломів хребців утворилась від дії тупих предметів, могла виникнути під час дорожньо-транспортної пригоди 02 червня 2020 року при ударі спиною до металевого поруччя з послідуючим падінням потерпілої в салоні трамваю. Така травма хребта відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. Згідно результату аналізу сечі на етанол № НОМЕР_1 у ОСОБА_1 етанолу не виявлено /а.с.32-34/.

Із протоколу допиту свідка, водійки трамваю ОСОБА_2 , від 18.12.2020 року вбачається, що вона працює близько 30-ти років водієм трамваю у ЛКП «Львівелектротранс». Загальний стаж водіння трамваю складає також приблизно 30 років. Свідок зазначила, що в день події вона керувала трамваєм маршрут № 7, бортовий номер № 1066, який перебував у технічно-справному стані. По АДРЕСА_1 здійснювала посадку-висадку пасажирів. Зачинивши двері, розпочала рух трамваєм вперед до вул. Городоцької набираючи швидкість. Виявивши, що попереду, для повороту на вулицю Городоцьку, перед трамваєм «вклинюється» маршрутний автобус № 52, застосувала гальмування, необхідної інтенсивності, щоб не допустити зіткнення. Коли відбулася зупинка, почула стукіт з салону, і як виявилося згодом, в салоні відбулося падіння пасажира - жінки. Для неї була викликана швидка медична допомога, якою її госпіталізували /а.с.29-31/.

До матеріалів справи долучено копії листків непрацездатності серії АДУ № 351401 від 30.06.2020 року, № 351613 від 07.08.2020 року та № 351864 від 11.09.2020 року, виданих КНП «1-а міська поліклініка м. Львова» на ім`я позивачки ОСОБА_1 /а.с.19, 20/.

Згідно з листком непрацездатності серії АДУ № 351401 від 30.06.2020 року, позивачка у період з 30 червня 2020 року по 06 серпня 2020 року перебувала на амбулаторному лікуванні та була звільнена від роботи /а.с.20/.

Відповідно до листка непрацездатності серії АДУ № 351613 від 07.08.2020 року, виданого тим самим закладом, період тимчасової непрацездатності позивачки продовжено з 07 серпня 2020 року до 10 вересня 2020 року /а.с.19/.

В подальшому, листком непрацездатності серії АДУ № 351864 від 11.09.2020 року підтверджується подальше продовження тимчасової непрацездатності позивача з 10 вересня 2020 року по 18 вересня 2020 року /а.с.19/.

Усі зазначені листки непрацездатності містять підписи лікуючого лікаря, членів лікарсько-консультаційної комісії та завірені печатками лікувального закладу та підтверджують факт перебування позивача на лікуванні та його звільнення від виконання трудових обов`язків у період з 30 червня 2025 року по 18 вересня 2020 року включно.

Згідно Актів виконаних робіт від 18.08.2020 року та від 15.09.2020 року, виданого ФОП ОСОБА_3 , про те, що ОСОБА_1 були надані послуги, а саме проживання та курс оздоровчого масажу в ГК «Фантазія» у період з 13.08.2020 року по 18.08.2020 року на суму 7 640,00 грн. та з 09.09.2020 року до 15.09.2020 року на суму 7 248,00 грн. за адресою: АДРЕСА_2 /а.с.6-6 зворот/.

Указана обставина також підтверджується розрахунковими квитанціями серії АААА № 320033 від 18.08.2020 року на суму 7 640,00 грн. та № 320034 від 15.09.2020 року на суму 7 248,00 грн. /а.с.7/.

Відповідно до консультативного висновку спеціаліста від 02.06.2020 року № 7112, у ОСОБА_1 констатовано забій поперекового відділу хребта /а.с.8/.

Із протоколу обстеження від 12.06.2020 року вбачається, що позивачці ОСОБА_1 проведено магнітно-резонансну томографію в ТОВ «Абсолют МРТ» вартістю 1 800,00 грн., в результаті якої виявлено компресійні переломи тіл хребців L1, L3, S3 та S4 без зміщення фрагментів та стенозування просвіту хребтового каналу, дегенеративно-дистрофічні зміни поперекового відділу хребта, протрузії міжхребцевих дисків на рівні L2S1, спондильоз та спондилоартроз /а.с.21-21 зворот/.

Судом також досліджено надані докази, зокрема фотографії, зроблені у трамваї, на яких зафіксовано потерпілу у момент падіння. Зі змісту зазначених доказів вбачається наявність факту падіння потерпілої в транспортному засобі, що могло спричинити тілесні ушкодження /а.с.22-27/.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів.

Згідно ч. ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або Для настання деліктної відповідальності за статтями 1166, 1167 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з ч. 1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Згідно ч. 2 ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ орієнтує суди нижчої ланки на те, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ч. 2 ст. 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Положення ст. 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого зокрема, нехтування правилами безпеки руху тощо.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 5 червня 2024 року у справі №543/855/21, положення ст. 1193ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються у випадках завдання шкоди майну, а також ушкодженням здоров`я фізичній особі. Підставою для цього може бути груба необережність потерпілого, наприклад перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо.

Відсутність вини водія транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року по справі № 450/4163/18.

Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14 березня 2019 року у справі № 632/1400/16-к, від 19 червня 2019 року у справі № 630/163/16-к, від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц, від 04.07.2023 року.

Отже, з огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить протиправність дій, наявність шкоди та її розмір і причинно-наслідковий зв`язок.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності та враховуючи те, що представником позивача надано належні та достатні докази в обґрунтування своїх вимог щодо заподіяної позивачці майнової шкоди, суд дійшов висновку, що позовні вимоги знайшли своє повне ствердження, а тому з Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» на користь ОСОБА_1 слід стягнути доведену майнову шкоду у розмірі 16 688,00 грн. (1 800 + 7 248 + 7 640).

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. суд зазначає наступне.

В обґрунтування позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, яку вона оцінює в 100 000,00 грн., позивачка послалась на душевні страждання внаслідок протиправних дій водійки трамваю, зокрема те, що позивачка протягом понад дев`яти місяців була позбавлена можливості вести попередній спосіб життя. Вона відчуває постійний дискомфорт та болі у спині, має страх падіння у громадському транспорті, віддає перевагу пересуванню з опорою на руку, а також виявляє страх при перебуванні на слизькій поверхні. Позивачка не може виконувати певні фізичні роботи, швидко втомлюється та зазнала значної фізичної та психологічної травми. Протягом зазначеного часу її щоденне пересування забезпечувалося легковим автомобілем у лежачому положенні, вона була змушена приймати лікарські препарати та відвідувати сеанси лікувального масажу.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Суд виходить з того, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52).

Відтак, при визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня завданих позивачці тілесних ушкоджень, які за ступенем тяжкості відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тимчасову втрату працездатності, ступеня та характеру перенесених позивачкою моральних страждань, що були викликані перенесенням нею фізичного болю, часом знаходження останньої на лікуванні.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21 (провадження № 61-3943св22).

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (пункт 92постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).

Закон не покладає на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Разом з тим, не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Таким чином розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.

Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20).

Суд бере до увагу те, що вказані ушкодження здоров`я безумовно потягнули за собою заподіяння позивачці моральної шкоди, яка полягає у порушенні звичного способу життя, нормальних життєвих зв`язків, у фізичному болю та стражданнях, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а також тривалої втрати працездатності, що підтверджується дослідженими вище судом листками непрацездатності.

Водночас при визначенні розміру моральної шкоди суд також враховує позицію відповідача ЛКП «Львівелектротранс», який не заперечив, що позивачка зазначала фізичних та моральних страждань, однак просив врахувати засади справедливості та підтвердження розміру заявлених вимог.

На підставі викладеного та з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд вважає, що на користь позивача до відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню грошова сума в розмірі 20 000,00 грн. Такий розмір відшкодування моральної шкоди суд вважає обґрунтованим, розумним і співмірним із моральними стражданнями, завданими позивачці, а також рівнозначним із тими матеріальними витратами, які вона була вимушена понести для відновлення свого стану здоров`я.

Визначений представником позивача розмір моральної шкоди в сумі 100 000,00 грн. суд вважає завищеним та таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, оскільки позивачкою не подано суду належних і допустимих доказів на підтвердження запропонованого нею розміру моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн., тобто значно більшого у порівнянні з тим, який було визначено судом.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду висловленої у постанові ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі за № 752/17832/14-ц, а саме, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд також врахував усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню і з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення коштів в сумі 36 688,00 грн., що включає в себе стягнення завданої матеріальної шкоди в сумі 16 688,00 грн. та стягнення моральної шкоди в сумі 20 000,00 грн.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд враховує, що ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених ч. 2 цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

При зверненні до суду позивачкою сплачено 3 391,36 грн. судового збору.

Позовні вимоги задоволені частково в розмірі 36 688,00 грн., а тому судовий збір у пропорційному розмірі 1 064,90 грн. потрібно покласти на відповідача.

Відповідачем у відзиві заявлено клопотання про зменшення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн. Суд звертає увагу, що питання про розмір і розподіл судових витрат може бути вирішено виключно на підставі належних і допустимих доказів їх понесення, а відсутність на даний час відповідних документів унеможливлює надання їм належної оцінки та здійснення судом перевірки їх обґрунтованості. З огляду на це, суд на даному етапі не вирішує питання щодо розподілу витрат на правничу допомогу, оскільки представником позивача зазначено, що відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України документальне підтвердження понесених витрат, а також детальний опис наданих правничих послуг буде подано протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст. ст. 22, 1166, 1187, 1188 ЦК України, суд,

ухвалив:

позов ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути із Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» на користь ОСОБА_1 суму завданої матеріальної шкоди у розмірі 16 688 (шістнадцять тисяч шістсот вісімдесят вісім) гривень 00 копійок та моральну шкоду у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути із Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 064 (одна тисяча шістдесят чотири) гривні 90 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного судушляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: Львівське комунальне підприємство «Львівелектротранс», , місцезнаходження: 79013, м. Львів, вул. Сахарова, 2.

Суддя: Постигач О. Б.