Справа № 201/9844/23
Провадження 2/201/209/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2025 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Покопцевої Д.О.,

при секретарі Тоцькій Л.В.,

за участі адвокатів Келембет І.М., Дикаленко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач зазначив що 05 серпня 2011р. уклав шлюб із відповідачем.

Рішенням від 12 вересня 2023р. Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська шлюб між ними було розірвано.

В період шлюбу сторонами набута квартира номер АДРЕСА_1 та автомобіль марки Ford Fusion, рік випуску 2016, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний помер НОМЕР_2 .

Вказуючи, що це майно придбано за спільні сумісні кошти подружжя, уточнивши позовні вимоги (т.1, а.с.142-144), просить визнати його спільною сумісною власністю подружжя і визнати за ним право власності по частині вказаних квартири та автомобіля; стягнути з відповідачки на свою користь в рахунок компенсації частини ринкової вартості автомобіля та припинити своє право власності на частину цього рухомого майна; вирішити питання судових витрат.

В судовому засіданні позов підтримав, просить задовольнити. Пояснив, що після одруження в 2011р. заробляв приблизно 3000-5000грн/міс, з 2013 по 2016р.р. - 6 000грн/міс, працював водієм на металобазі. З 2016р. неофіційно працевлаштувався в типографію, працював с дружиною, отримував 7 000грн 8000грн щомісяця, в 2018р. заробляв від 20 000 до 40000грн щомісяця. Працював офіційно і підробляв також. Відповідачка теж працювала. Жили вони з батьками відповідачки в їх квартирі АДРЕСА_2 , з дружиною вели спільний бюджет, у 2013р. народилася дочка ОСОБА_3 . Можливість відкладати гроші в сторін була, заощадження були готівкою. Автомобіль був придбаний для родини сторін, користувався і обслуговував його позивач. Зараз ним користується відповідачка.

У квітні 2021р. батько позивача продав будинок за 55 000 доларів США і подарував позивачу з цих грошей 20 000доларів США.

18.06.2021р. була придбана спірна квартира, за 58 000 доларів США, з яких: 15 000 доларів США були заощадження сторін як подружжя, 20 000 доларів США - подарунок батька позивача, а решту дали батьки відповідачки, які отримали гроші від продажу квартири АДРЕСА_2 . В офісі нотаріуса при купівлі був, згоду на покупку спірної квартири давав. Сторони припинили жити однією родиною у травні 2023р.

Після поділу майна жити в спірній квартирі не планує, в подальшому розпорядиться своєю часткою на користь дочки. За автомобіль просить грошову компенсацію, бо після припинення подружніх відносин у травні 2023р. він перебуває в користуванні відповідачки.

Зустрічний позов відповідачки про визнання спірної квартири її особистою власністю не визнав з наведених вище мотивів.

Відповідачка подала відзив, яким позов не визнала (т.1, а.с.44-50), а також заявила зустрічний позов, вказуючи, що вона та її матір ОСОБА_4 21.05.2021р. уклали із ТОВ «Укрсервісстрой» попередній договір купівлі-продажу, а 17.06.2023р. продали цьому підприємству належну їм у рівних частках квартиру АДРЕСА_2 . Від продажу вони вдвох на руки отримали 54 647 доларів США на руки і 200 000грн безготівково на рахунки.

Наступного дня, 18.06.2021р., була куплена спірна квартира, за 58 500 доларів США, з яких 31 000 доларів США - це гроші відповідачки, виручені від продажу частки дошлюбної квартири, а 27 500 доларів США їй подарувала матір, одержавши, як і позивачка, гроші за свою частку.

В день підписання договору купівлі-продажу спірної квартири, відповідачка, вважаючи позивача чесною та порядною людиною, довіряючи йому як чоловіку, з яким проживала однією сім?єю та маючи з ним спільну дитину, не звернула особливої уваги, який документ він підписував, коли вирішив супроводити її до нотаріуса на угоду з купівлі зазначеної квартири.

На її запитання позивач відповів, що то були просто формальності в інтересах сім?ї, через що із текстом будь-яких заяв від позивача під час укладення договору купівлі-продажу квартири від 18.06.2021р. вона не ознайомлена.

Впродовж всього володіння та користування спірною квартирою позивач жодним чином не вкладався, ні матеріально, ні власною працею, для утримання квартири в належних житлово-побутових умовах, всі комунальні послуги сплачувались та сплачуються відповідачкою. В них була домовленість, що квартиру переоформлять на дочку, коли вона досягне повноліття, або вона буде продана, щоб оплатити дитині навчання.

В судовому засіданні свою позицію підтримала, суду пояснила, що 05.08.2011р. вона уклала шлюб з позивачем, після укладення шлюбу жили разом із батьками відповідачки 10 років.

Позивач працював на металобазі, в 2011р. отримував зарплату в сумі 3 000грн щомісяця, в 2013р. 5000грн щомісяця, в 2015р. 8000грн щомісяця, далі в середньому 8 000грн. до 2021р. Офіційно працював позивач на металобазі.

Відповідачка була в декреті до 2018р., по виходу з декрета працювала у ТОВ «РА практика» менеджером по рекламі, отримувала 4000-5000грн щомісяця, в 2020р. - 8000грн щомісяця. В сторін було 3 000 доларів США заощаджень, які вони витратили, починаючи з 2022р., а коли залишилося 100 доларів, вони розійшлися.

20 000 доларів США батько позивача подарував їм навесні 2021р., без певної мети, і ці гроші були витрачені сторонами на потреби дитини та подорожі. З квітня 2021р вони відвідали Туреччину, Болгарію, побували у Відні, відповідачка літала на Занзибар, в січні 2022р. вони їздили в Буковель на 10 днів, коли ввели воєнний стан, то сторони жили у Відні і винаймали там пентхаус. Коли повернулись в Україну, то декілька разів відвідували з дитиною ОСОБА_5 . Вважає, що позов поданий безпідставно, і позивач це робить з неприязних відносин.

Через викладене просить первісний позов задовольнити частково, оскільки не заперечує проти виділу їй у власність автомобіля, але вважає його вартість завищеною і не заперечує виплатити позивачу як компенсацію 31 375грн, тобто половину від суми, за яку машину купили по інвойсу; зустрічний позов просить задовольнити, визнавши на спірну квартиру право особистої приватної власності відповідачки.

Суд, вислухавши сторони та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони уклали шлюб 05 серпня 2011р. (т.1, а.с.4), ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася дочка ОСОБА_3 (т.1, а.с.5).

13 лютого 2020р. за відповідачкою зареєстровано право власності на спірний автомобіль (т1, а.с.8).

Вартість автомобіля, згідно висновку оцінювача від 21 серпня 2023р. становить 444 900грн (т.1, а.с.9-11).

28 квітня 2021р. між ОСОБА_6 як продавцем та ОСОБА_7 як покупцем укладено договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю. (т.1, а.с.13-14), продаж майна вчинено за 966 652грн 36коп.

21 травня 2021р. між відповідачкою, її матір`ю ОСОБА_4 (т.1, а.с.83) як продавцями та ТОВ «Укрсервісстрой» як покупцем у простій письмовій формі укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 , за ціну, що еквівалентна 62 000 доларам США (т.1, а.с.54-55).

17 червня 2021р. між відповідачкою, її матір`ю ОСОБА_4 як продавцями та ТОВ «Укрсервісстрой» як покупцем укладено купівлі-продажу нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 (т.1, а.с.56-59), посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дещенко О.В. за р. № 959, яким продавці передали, а покупець прийняв у власність вказану квартиру (п.1 договору); за домовленістю сторін продаж вчинено за 200 000грн, які покупець сплатив шляхом безготівкового перерахунку (п.4 договору).

17 червня 2021р. відповідачка та її матір безготівковим перерахунком отримали по 100 000грн кожна (т.1, а.с.167-168).

18 червня 2021р. відповідачка на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіним-Сандомирським Л.О., набула право власності на спірну квартиру (т.1, а.с.6-7). Копія цього договору суду не надана.

17 серпня 2021р. між ОСОБА_8 як продавцем та матір`ю відповідачки ОСОБА_4 як покупцем укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 (т.1, а.с.172-175), посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Тетерєвою М.М., продаж нерухомого майна вчинено за 1 237 396рн 57коп.

Рішенням від 12 вересня 2023р. Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська шлюб між сторонами було розірвано (т.1, а.с. 4, 94).

Свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що відповідачка є її дочкою, а позивач колишній зять. Від серпня 2011р. сторони 10 років проживали із свідком та її чоловіком ОСОБА_9 в квартирі АДРЕСА_2 . Бюджет їх родини був окремий. Скільки заробляли дочка і зять, чи були в них заощадження не знає. Оскільки на ділянці, яку займав їх будинок по АДРЕСА_5 віддали під забудову, то забудовники почали вживати активних заходів, щоб викупити квартири мешканців, а будинок знести. Вони свою квартиру продавати не хотіли, але з плином часу стало зрозуміло, що це доведеться зробити. Почали підшукувати житло. Сторонам обрали спірну квартиру, позивач навіть не знав, де ця квартира. Квартиру на Шевченка продали забудовнику 17.06.2021р. за 54 647 доларів США готівкою та 200 000грн перевели на картки свідка та відповідачки, по 100 000грн кожній. 18.06.2021р., наступного дня, купували спірну квартиру, за 57 500доларів США, це були гроші виручені від продажу квартири по АДРЕСА_5 . Свідку відомо, що батько позивача також давав позивачу гроші. Позивач в офісі у нотаріуса був. Що позивач матиме право як чоловік на половину спірної квартири свідок розуміла, але квартиру оформили на відповідачку, оскільки вона на цьому наполягала. Продаж квартири на Шевченка негативно вплинув на психологічний стан свідка, оскільки їх просто вижили з їх же житла, вона була морально пригнічена, знервована і не сперечалася. Собі для проживання вони купили квартиру по АДРЕСА_6 , за 45 000 доларів США, де й живуть. Спірний автомобіль купили не одразу, спершу був придбаний автомобіль Кіа, свідок давала відповідачці на нього 3 000 доларів США, потім ОСОБА_10 був проданий і куплений вже спірний Форд на автоматі, ним користується відповідачка.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що відповідачка є його дочкою, а позивач колишній зять. Гроші в родини ОСОБА_11 були, свідок в 1989р. працював у Монголії, заробляв валюту, по 50 доларів на день. Потім збирав гральні автомати, з 1997р. займався будівельним бізнесом. Також в родині були гроші від продажу двокімнатної квартири в м. Алушта. Квартира по ОСОБА_12 це квартира батьків його дружини, тому приватизована була на дружину як дочку та відповідачку як онуку. Коли всі разом жили, позивач працював, але через деякий час попав у ДТП і не працював довго, далі був ковід, потім почалась війна. Квартиру по Шевченка продавати не хотіли, але забудовники фактично всіх вижили з того будинку, створивши нестерпні умови. Тому після продажу квартири на Шевченка на виручені гроші була куплена квартира дітям, яка зараз спірна, а свою по АДРЕСА_7 свідок із дружиною купили трохи пізніше за 45 000 доларів США, розрахувавшись власними заощадженнями. Автомобіль Форд був придбаний сторонами впродовж подружнього життя; спершу в позивача були ОСОБА_13 , потім він її продав, свідок із дружиною додали 3 000 доларів США і тоді в родину був куплений Киа черато. Потім його продали і купили вже спірний Форд.

Позивач вказує, що спірні квартира і автомобіль є спільною сумісною власності подружжя і просить про поділ цього майна.

Відповідачка вказує, що спірна квартира куплена на її особисті гроші та подаровані їй її матір`ю гроші, тому просить визнати за собою право особистою приватної власності на цю квартирі, і не заперечує проти поділу автомобіля, але вважає його вартість завищеною.

Мотиви суду при вирішенні заявленого спору є наступними.

Щодо спірної квартири.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: «статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують».

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Поділ майна подружжя, що перебуває у їхній спільній сумісній власності, є підставою для набуття особистої приватної власності кожним із подружжя. Встановивши, що об`єкт поділу належить сторонам на праві спільної сумісної власності та вирішивши надалі питання про такий поділ, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2024 року в справі № 755/4429/22 (провадження № 61-17782св23)).

Касаційний суд звертає увагу, що досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою аргументації позики або дарування коштів на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Касаційний суд зауважив, що використання таким чином договору очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22)).

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)).

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Відповідачка вказує, що позивач був присутній при укладенні цього договору в офісі нотаріуса і підписував заяви, зміст яких їх невідомий, подала зустрічний позов про визнання квартири своєю особистою власністю, відтак тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності сумісного майна подружжя покладено на неї.

За положеннями ч.2 ст. 44 ЦПК України, учасники справи зобов`язані, зокрема, подавати усі наявні у них докази, не приховувати докази.

Договору купівлі-продажу спірної квартири суду не надано.

Згідно положень ч.1 ст. 635 ЦК України, попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. За ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (…).

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто.

Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

В цій справі попередній договір купівлі-продажу квартири укладений в простій письмовій формі, а відтак є нікчемним в силу закону (ч.1 ст.220 ЦК України) і доводити будь-які обставини, в тому числі суму, за яку буде відчужуватися нерухоме майно, не може.

Суду також не надані докази того, що особисто відповідачці її батьками подаровані грошові кошти, з яких можна з`ясувати суму подарунку.

Відтак письмові докази суми, за яку, як стверджує відповідачка, вчинено продаж квартири АДРЕСА_2 , та суми, яка їй була подарована, відсутні.

Єдині докази, які надала суду відповідачка на спростування презумпції спільності сумісного подружжя це пояснення її батьків як свідків, які вказали суму, за яку відповідачкою та її матір`ю була відчужена квартира по АДРЕСА_8 , і що за ці гроші куплена спірна квартира, вартістю 58 500 доларів США. При цьому свідок ОСОБА_4 пояснювала, що батько позивача також передавав йому якісь гроші.

Самі лише свідчення батьків відповідачки, тобто осіб заінтересованих, за відсутності відповідних доказів, не можуть підтверджувати факт придбання спірної квартири відповідачкою за її особисті кошти та кошті, особисто їй подаровані її матір`ю, які отримані від відчуження майна останньої. Процесуальний закон вимагає, щоб обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суду не надано доказів доходів як сторін, так і свідків, а також доказів як наявності, так і відсутності в них заощаджень.

Але суд враховує, що 17 серпня 2021р., тобто через 2 місяці (61 день) після продажу квартири по АДРЕСА_5 матір`ю позивачки куплена інша квартира, за 45 000 доларів США, і це підтверджено письмовими доказами в матеріалах справи.

Позивач вказує, що спірна квартира придбана за рахунок таких кошів: 15 000 доларів США заощадження сторін як подружжя, 20 000 доларів США подарунок батька позивача родині сторін на придбання власного житла (грошові кошти батько отримав, продавши будинок), решта - подарунок батьків відповідачки родині сторін (грошові кошти отримані від продажу квартири) з тією ж метою.

Після купівлі квартири, 18.06.2021р. сторони разом із дочкою вселилися у спірну квартиру й жили там разом до припинення подружніх відносин у травні 2023р., після чого позивач з`їхав.

І позивач підтверджує, і відповідачка не спростовує дарування батьком позивача їх родині навесні 2021р. 20 000 доларів США, виручених від продажу будинку.

Позивач зазначає, що ці гроші подаровані на купівлю житла для родини сторін і були витрачені з цією метою.

Відповідачка вказує, що ці гроші вони витратили на потреби дитини та подорожі.

Згідно договору купівлі-продажу від 28 квітня 2021р., ОСОБА_6 продав ОСОБА_7 будинок АДРЕСА_3 , за 966 652грн 36коп.

Між продажем цього будинку та купівлею спірної квартири минув 51 день.

Суду не подано доказів того, що родина сторін за 51 день витратила подаровані 20 00 доларів США на потреби дитини та подорожі.

Врешті-решт в судовому засіданні ані відповідачкою, ані свідками не наведено жодної обставини, які б перешкодили їм вказати нотаріусу при оформленні договору купівлі-продажу, що квартира купується за особисті кошті відповідачки, а в офісі нотаріуса вони всі були присутні.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Аналізуючи всі докази у їх сукупності суд вважає, відповідачка не надала належних і допустимих доказів придбання спірної квартири за особисті кошти, а відтак немає правових підстав для визнання цього майна її особистою власністю. Саме по собі укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу спірної квартири наступного дня після продажу частки дошлюбної квартири не є безперечним доказом того, що вона придбана відповідачкою за особисті кошти.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

З врахуванням викладеного судом у судовому засіданні не встановлено підстав для відступу від презумпції рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, тому слід здійснити поділ спірної квартири як спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання права власності по частині цієї квартири за кожною із сторін справи.

Щодо спірного автомобіля.

Судом встановлено, що в період шлюбу сторонами придбаний автомобіль марки Ford Fusion, рік випуску 2016, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний помер НОМЕР_2 , яким після припинення шлюбних відносин користується відповідачка.

Позивач просить виділити цей автомобіль їй у власність, а на свою користь стягнути грошову компенсацію. На підтвердження вартості автомобіля надав висновок оцінювача.

Відповідачка не заперечувала сплатити позивачу грошову компенсацію за половину вартості автомобіля, але вважає визначену оцінювачем вартість завищеною.

На підтвердження завищеності надала документ англійською мовою, без перекладу. Згідно з ЦПК України, усі процесуальні документи, включно з доказами, мають бути подані державною мовою або в перекладі на неї.

Відповідачка як особа, в користуванні якої є автомобіль, не зверталася до оцінювача з метою оцінки автомобіля, клопотань про призначення експертиз, якими була б визначена інша вартість автомобіля, не заявляла.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (…) (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи (ч.7 ст. 81 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.12 ЦПК України).

З врахуванням того, що автомобіль перебуває в користуванні відповідачки, а тому позивач просить виділити їх у власність цей автомобіль зі стягненням на свою користь компенсації за його частину, що відповідачка не заперечує сплатити цю компенсацію, але доказів іншої вартості, ніж визначена оцінювачем ОСОБА_14 , не надала, а зміст поданого нею без перекладу англійською мовою документу можна лише припустити, у зв`язку з чим, суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділяє відповідачці у власність автомобіль марки Ford Fusion, рік випуску 2016, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний помер НОМЕР_2 і стягує на користь позивача 222 450грн компенсації за частину виділеного відповідачці у власність автомобіля.

Відтак первісний позов слід задовольнити частково, визнавши в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за позивачем право власності на частину спірної квартири, виділивши відповідачці у власність в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя спірний автомобіль зі стягненням на користь позивача половини вартості цього автомобіля згідно висновку оцінювача як компенсації за виділений відповідачці у власності автомобіль.

У задоволенні зустрічного позову слід відмовити за недоведеністю.

Судові витрати розподілити за положеннями ст. 141 ЦПК України, стягнувши з відповідачки сплачений позивачем при поданні первісного позову судовий збір 14 084грн, а понесені відповідачкою при поданні зустрічного позову судові витрати залишити за нею.

Керуючись ст.ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити у власність ОСОБА_2 автомобіль марки Ford Fusion, рік випуску 2016, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний помер НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 222 450 (двісті двадцять дві тисячі чотириста п`ятдесят) гривень компенсації за частину виділеного їй у власність автомобіля марки Ford Fusion, рік випуску 2016, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний помер НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 14 084 (чотирнадцять тисяч вісімдесят чотири) гривні.

В задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду впродовж 30 днів.

Повний текст рішення буде складений впродовж 10 днів.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_9 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_10

Суддя: Д.О. Покопцева