П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/9260/25

Провадження № 22-ц/4815/1196/25

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Кучина Н.Г.

Ухвалу суду першої інстанції проголошено

26 червня 2025 року у м. Рівне

Повний текст ухвали складено: 26 червня 2025 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

за участі: ОСОБА_1 , представників сторін адвокатів Штогрін Вікторії Святославівни та Іващенко Ірини Ігорівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Штогрін Вікторії Святославівни на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 26 червня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради; про визначення місця проживання дітей,

в с т а н о в и в :

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради; в якому просила визначити місце проживання спільних дітей сторін: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 .

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 26 червня 2025 року задоволено клопотання представника відповідача - адвоката Іващенко І.І., а провадження у справі закрито.

Постановляючи свою ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що згідно зі ст. 16 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 28 жовтня 1980 року після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини відповідно до статті 3 судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина або на території якої вона утримується, не буде вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції або поки заява не подана відповідно до цієї Конвенції протягом розумного періоду часу після одержання повідомлення.

Врахувавши, що діти з 2024 року є громадянами Республіки Польщі, проживали на території цієї іноземної держави з 2021 року по 2024 рік, а відповідач також є громадянином Республіки Польща, суд дійшов висновку, що спір виник за участі іноземного елемента, а, отже, наявні підстави для закриття провадження у справі з огляду на непідсудність справи національним судам.

Водночас суд зважав на те, що згідно з усталеною практикою Верховного Суду під час розгляду питання щодо повернення дитини до держави постійного проживання суд не може вирішувати питання щодо піклування про дитину та визначення її місця проживання, оскільки це питання, виходячи зі змісту ст. 16 Конвенції, належать до виключної компетенції держави постійного проживання дитини (постанови Верховного Суду від 31.10.2018 у справі N?405/2584/17, від 12.06.2019 у справі N?234/17176/17, від 11.12.2019 у справі N?361/5779/18, від 20.11.2024 у справі N?714/1022/23, від 05.06.2024 у справі № 757/54659/21, від 22.11.2023 у справі № 522/16078/19). Отже, спір між батьками щодо місця проживання дитини, на думку міського суду, міг бути вирішений лише після вирішення питання про повернення дитини до держави постійного місця проживання.

На судове рішення представником позивача адвокатом Штогрін В.С. подано апеляційну скаргу, де покликалася на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про неврахування судом попередньої інстанції того, що сторони у справі та їхні спільні діти є громадянами України. Незважаючи на те, що відповідач та діти одночасно є й громадянами Республіки Польща, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про громадянство України" законодавство України про громадянство ґрунтується на таких принципах: 1) єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Отже, закон не забороняє подвійне громадянство, а лише не визнає його. Тобто, за наявності в громадянина України громадянства іншої держави до нього застосовуються закони, як і до решти громадян України.

Оскільки матеріали справи не містили у собі жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_2 відмовився від громадянства України чи був позбавлений громадянства України у будь-який інший спосіб, тому за таких обставин суд був позбавлений можливості визнавати, що до правовідносин необхідно застосовувати норми міжнародного права.

З наведених підстав просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, відмовивши у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Іващенко І.І. про закриття провадження та направивши справу до Рівненського міського суду для розгляду справи по суті.

У поданому відзиві представник відповідача адвокат Іващенко І.І. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду попередньої інстанції - без змін. На її переконання, громадянство батьків і дітей в справі немає вирішального значення, оскільки місце постійного проживання дитини є визначальним при вирішенні питання щодо повернення дитини до держави постійного проживання, а розглядаючи питання щодо повернення дитини до держави постійного проживання, суд не може вирішувати по суті питання щодо піклування про дитину та визначення її місця проживання, адже це питання, виходячи зі змісту статті 16 Конвенції, належить до виключної компетенції держави постійного проживання дитини. Отже, спір між батьками щодо місця проживання дитини може бути вирішений лише після повернення дитини до держави постійного місця проживання.

Звертала увагу суду на те, що діти за свої постійним місцем проживання у Республіці Польща з 2021 року відвідували заклади освіти, спортивний клуб, а також лікарів. Такий період не можна вважати короткочасним, адже за цей термін в дітей сформувалася стабільна, знайома, нестресова обстановка, з`явилися налагоджені усталені соціальні зв`язки, з`явилися друзі, сформувався звичний розклад життя. Тому, на переконання представника відповідача, утримання дітей на території України без отримання згоди батька є підставою для застосування механізму, передбаченого Гаазькою Конвенцією 1980 року, згідно з яким діти мають бути негайно повернені до постійного місця проживання. Разом з тим у провадженні Рівненського міського суду Рівненської області перебуває справа № 569/337/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору,: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради; про визнання незаконним утримання дітей на території України та повернення їх за постійним місцем проживання.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 01 лютого 2014 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено шлюб, про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 84. При укладенні шлюбу ОСОБА_4 змінено прізвище на " ОСОБА_5 ".

Від шлюбу сторони мають двох синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_6 у період з 01 вересня 2021 року по 07 жовтня 2024 року був учнем початкової школи № 51 в м. Люблін Польща.

ОСОБА_7 у період з 01 вересня 2021 року по 07 жовтня 2024 року відвідував дитячий садок № 63 в м. Люблін Польща.

Згідно з характеристикою учня ОСОБА_8 , виданою Рівненським ліцеєм № 9 Рівненської міської ради від 29 квітня 2025 року, дитина є учнем 1-Б класу з жовтня 2024 року.

Відповідно до характеристики учня ОСОБА_9 , виданої Рівненським ліцеєм № 9 Рівненської міської ради від 29 квітня 2025 року, дитина є учнем 4-Б класу з жовтня 2024 року.

В провадженні Рівненського міського суду Рівненської області також перебуває справа № 569/337/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору,: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради; про визнання незаконним утримання дітей на території України та повернення їх за постійним місцем проживання. Рішення суду по суті справи не ухвалено.

Згідно зі ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надано Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 66 Закону України "Про міжнародне приватне право" права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Україна та Республіка Польща є Договірними Державами Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19 жовтня 1996 року (далі Конвенція).

Конвенцією визначено її цілі, якими є: визначити державу, органи якої мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини; визначити, яке право застосовується такими органами при здійсненні їхньої юрисдикції; визначити право, що забезпечується до батьківської відповідальності; забезпечити визнання та виконання таких заходів в усіх Договірних Державах; запровадити таке співробітництво між органами Договірних держав, яке може бути необхідним для досягнення цілей цієї Конвенції.

Статтею 3 Конвенції визначено, що заходи, згадані у статті 1, можуть стосуватися, зокрема, права опіки, у тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини.

Стаття 28 Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах (Договір ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 3941-XII (3941-12) від 04.02.94) передбачає, що правових стосунках між батьками і дітьми, в тому числі аліментних обов`язках батьків застосовується законодавство тієї Договірної Сторони, громадянином якої є дитина.

В справах, зазначених в пунктах 1 і 2, компетентними є органи тієї Договірної Сторони, громадянином якої є дитина, а також органи тієї Договірної Сторони, на території якої дитина має місце проживання.

Між тим, з огляду на існуючі між сторонами спірні правовідносини, колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції про те, що справа йому не підсудна через наявність іноземного елемента, а належить до юрисдикції компетентних органів Республіки Польща.

Як правильно на це покликається заявник, відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Згідно із п.п. 1, 7 Закону України "Про громадянство України" законодавство України про громадянство ґрунтується на таких принципах: 1) єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України; 7) збереження громадянства України незалежно від місця проживання громадянина України.

Тому апеляційний суд виходить із того, що сторони справи, у тому числі їхні спільні діти, насамперед є громадянами України і, тим паче, за правом народження.

Виходячи з цих обставин, в ході вирішення справи по суті належало з`ясувати, в якій із держав мало місце постійного проживання, де було тимчасове місце проживання, коли громадяни України набули громадянство іншої держави, і вирішити решту обставин, які належить з`ясувати, з огляду на забезпечення якнайкращих інтересів дітей, зокрема, взявши до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із ч. 8 ст. 7, ст.ст. 141, 150 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною першою ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом.

При цьому необхідно виходити із того, що в розумінні Сімейного кодексу України відповідними органами державної влади є саме національні інституції.

Відповідно до ст. 16 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини відповідно до статті 3 судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не буде вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції або поки заява не подана відповідно до цієї Конвенції протягом розумного періоду часу після одержання повідомлення.

Між тим, колегія суддів вважає, що позов про визнання незаконним утримання дітей на території України та повернення їх за постійним місцем проживання не був пред`явлений протягом розумного часового періоду, адже, як зазначає відповідач, мати викрала дітей 29 вересня 2024 року, а вказаний позов було пред`явлено лише 07 січня 2025 року.

Крім того, заявлений батьком позов на цей час не розглянуто, проте й між сторонами попередньо не було досягнуто згоди щодо місця проживання дітей та їхнього виховання, а з цього приводу між ними виник спір, який не вирішено тривалий час.

Тому застосування ст. 16 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей в цій справі не сприятиме вирішенню спірних правовідносин між батьками щодо визначення місця проживання дітей та ефективному захисту їхніх прав, а матиме надмірно формальний характер та лише відстрочить вирішення такого питання.

Поготів, згідно зі ст.ст. 13, 17-20 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.

Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.

Сам факт винесення рішення про піклування або про визнання цього рішення в запитуваній державі не є підставою для відмови в поверненні дитини відповідно до цієї Конвенції, але судові або адміністративні органи запитуваної держави можуть брати до уваги аргументацію такого рішення під час застосування цієї Конвенції.

Положення цієї глави не обмежують повноваження судового або адміністративного органу видати розпорядження про повернення дитини у будь-який час.

Ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування.

У поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.

Тобто саме по собі подання заяви відповідно до вказаної Конвенції не презюмує факту викрадення дитини, її місця проживання в інший державі тощо. При цьому Конвенція встановлює, що винесення рішення про піклування в запитуваній державі не є підставою для відмови в поверненні дитини, а прийняття рішення за результатами розгляду заяви про повернення не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування.

Натомість наявність такої заяви, яка тривалий час не вирішена, не повинна унеможливлювати вирішення між громадянами України спору щодо місця проживання їхніх дітей також громадян України, національними судами.

За наведеного колегія суддів вважає, що доцільним та ефективним буде вирішення спору щодо визначення місця проживання дітей міським судом, позаяк він потребує своєчасного розв`язання. При цьому у справі за результатами розгляду поданої в порядку наведеної Конвенції заяви відповідного питання не може бути вирішено, але передбачається можливість повернення дитини навіть у разі прийняття рішення у цій справі.

Як убачається, суд першої інстанції увагу на викладені обставини не звернув, що призвело до постановлення ухвали, яка не може залишатися чинною.

Підставою для скасування оскаржуваної ухвали як такої, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в порядку ст. 379 ЦПК України є порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до ухвалення помилкового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Штогрін Вікторії Святославівни задовольнити.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 26 червня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2025 року

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків