ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7373/25
провадження № 2/753/6780/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2025 року Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Якусика О.В., секретаря судового засідання Гайової С.Г., представника позивача - адвоката Данилюка Ю.О., відповідача - ОСОБА_1 , розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відновлення становища, яке існувало до порушення прав,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить відновити становище, яке існувало до порушеного права шляхом зобов`язання ОСОБА_1 демонтувати усі камери відеонагляду, які нею були встановлені, а саме: демонтувати камеру відео нагляду, яка знаходиться при виході з ліфту на першому поверсі, а також відеокамеру, яка знаходиться між дев`ятим та восьмим поверхом аварійного виходу з першого під`їзду будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка знаходиться на дев`ятому поверсі. У цьому ж будинку у квартирі АДРЕСА_3 на восьмому поверсі, а саме під квартирою позивача проживає ОСОБА_1 .

Як стверджує позивач, 05 березня 2025 року ОСОБА_1 незаконно, без його дозволу та дозволу інших мешканців багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , самовільно встановила на першому поверсі навпроти виходу з ліфту та на сходах аварійного виходу між дев`ятим та восьмим поверхами будинку систему відеонагляду. З камер отримується та накопичується інформація не тільки про мешканців будинку, а також членів їх сім`ї, а й всіх осіб, які заходять у під`їзд зазначеного будинку. Внаслідок встановлення камер ОСОБА_1 отримала можливість здійснювати відеофіксацію особистого життя мешканців будинку та їх сімей без їх на це згоди, чим порушує право на особисте життя. Таке розміщення відеокамер дає можливість ОСОБА_1 вести повне відеоспостереження за мешканцями 9 поверху, і безпосередньо з будинку, а також спостерігати за всіма мешканцями будинку.

Вказані дії відповідача порушують право позивача на невтручання в особисте і сімейне життя.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 квітня 2025 року заяву було передано для розгляду судді Якусику О.В.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 30 квітня 2025 року позовну заяву залишено без руху.

02 травня 2025 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 10 липня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 29 липня 2025 року.

29 липня 2025 року підготовче засідання відкладено на 23 вересня 2025 року.

12 серпня 2025 року відповідачка подала пояснення (заперечення), в яких вона визнає, що встановила відеокамери і це зумовлено тим, що позивач не проживає у зазначеній ним квартирі, натомість здає її в оренду особам, які порушують режим тиші, переслідують її і така поведінка впливає на її фізичний та емоційний стан, вона переживає за своє життя, що і слугувало мотивом встановленню відеокамер. Також відповідач зазначає, що телефонувала позивачу, однак останній не відповідав на її дзвінки, а також вказує що дозвіл від мешканців на встановлення відеокамер отримала від інших мешканців будинку.

18 вересня 2025 року представник позивача подав відповідь на відзив, в якій зазначає, що твердження відповідача про порушення режиму тиші не відповідають дійсності, оскільки єдиним порушником режиму тиші є ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000361 від 24 лютого 2024 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, яке внесене до ЄРДР за заявою ОСОБА_2 . Порушення відповідачем режиму тиші позивач підтверджує відеозаписом з камери спостереження, яка знаходиться біля квартири АДРЕСА_4 та яку ОСОБА_2 змушений був встановити біля своїх дверей у зв`язку з постійним порушенням громадського порядку та псуванням майна ОСОБА_1 , на яких видно як ОСОБА_1 ріже покриття дверей, ламає ручку дверей та запінює монтажною піною двері.

Також позивач заперечує щодо наявності дозволу мешканців, оскільки жодного прізвища у своєму відзиві відповідачка не вказала, отже відсутні будь-які особи, які б могли підтвердити надання дозволу на встановлення відеокамер.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 23 вересня 2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 04 листопада 2025 року.

Зазначеною ухвалою також відмовлено у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державного підприємства «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верховного Ради України».

15 жовтня 2025 року відповідачка подала пояснення, в яких зазначила, що відеокамери нею встановлені не з метою слідкування за позивачем та його сім`єю, а з метою самозахисту і з метою встановлення невідомих осіб, які орендують квартиру у позивача, які її переслідують, вимагають документи на її квартиру.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити його вимоги з підстав зазначених у заявах по суті, відповідач заперечувала проти задоволення позову.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов до таких висновків.

Зі змісту ст. 3 ЦК України вбачається, що загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.

Право на судовий захист передбачається ст. 55 Конституції України.

Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно з ч.1 ст. 16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідач підтвердила, що вона встановила відеокамеру між 8 та 9 поверхами, а також біля виходу з ліфта на першому поверсі цього будинку. Також відеокамера була встановлена позивачем над його квартирою.

Поясненнями сторін встановлено, що між позивачем та відповідачем існують неприязні відносини, виникали конфлікти щодо поведінки осіб, які проживають у квартирі, власником якої є позивач.

Відповідно до ст. 32 Конституції України, ст. 301 Цивільного кодексу України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За змістом ст. 307 Цивільного кодексу України фізична особа може бути знята на фото-, кіно, теле-, чи відеоплівку лише за її згодою. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом. Згода особи на знімання її на фото-,кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру.

Суд зазначає, що ч. 1 ст. 307 Цивільного кодексу України поширюється на всі суспільні відносини, в тому числі і на правовідносини, що стосуються використання житла приватними власниками.

Під поняття «фото-, кіно-, теле- чи відеозйомка» підпадає процес фіксації фактів на відповідний фото-, кіно-, теле- чи відео носій.

Згідно із статті 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

За змістом ст. 11 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Стаття 31 Закону України «Про інформацію» надає громадянам право знати у період збирання інформації, які відомості про них і з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються. Дії, пов`язані з незаконним збиранням, використанням, зберіганням чи поширенням конфіденційної інформації можуть бути оскаржені до суду.

Водночас, відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч. 1 ст. 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Статтею 19 ЦК України гарантовано, що особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною другою цієї статті встановлено. що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно із ст. 13ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач не навів норми законодавства, які забороняють відповідачці встановлювати відеокамери чи зобов`язують її отримувати від позивача чи інших мешканців будинку дозвіл на їх встановлення, не надав суду жодних доказів, які б свідчили про те, що встановленням камер спостереження здійснюється втручання в його особисте життя та особисте життя членів його сім`ї, в тому числі і належних доказів на підтвердження того, що встановлені відповідачкою відеокамери мають технічну можливість здійснювати запис та зберігати його.

Фізичне розташування відеокамер відповідачки спростовує твердження позивача про фіксувати встановленими камерами інформації саме про його особисте та сімейне життя, зокрема, національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адресу, дату і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя позивача, оскільки камери охоплюють місця загального користування.

Щодо незаконного - без отримання відповідного дозволу встановлення камер відеоспостереження, суд зазначає, що чинним законодавством не передбачено порядку щодо встановлення камер відеоспостереження у під`їздах, як і не передбачено видачу дозволів на їх встановлення та необхідність на це погоджень.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач не навів достатніх і обґрунтованих підстав вважати, що діями відповідачки порушено його права та законні інтереси, а інші мешканці будинку, про порушення прав яких стверджував позивач, з відповідними позовами про відновлення становища, яке існувало до його порушення, не зверталися, та не уповноважували позивача на представництво їх інтересів.

За таких обставин, суд вважає, що встановлення та використання відповідачкою камер відеоспостереження не порушує законних прав та свобод позивача, такі камери відповідачкою встановлено виключно з метою створення безпечних умов проживання та схоронності її майна, а тому позовні вимоги про відновлення становища, яке існувало до порушення, є необґрунтованими та безпідставними.

З урахуванням викладеного, оцінивши та дослідивши в сукупності всі зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Судові витрати на підставі ст.141 ЦПК України необхідно залишити за позивачем.

Керуючись ст. 2, 12 13, 76 - 81, 89, 141, 263-265, 353, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відновлення становища, яке існувало до порушення прав, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 14 листопада 2025 року.

Суддя Олександр ЯКУСИК