КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Київської міської прокуратури та адвоката Ковези Андрія Івановича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 грудня 2024 року у складі судді Григоренко І.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку ДКС України на користь позивача грошову компенсацію завданої моральної шкоди у розмірі 2 000 000 грн, майнову шкоду у розмірі 89 068 грн 27 коп; витрати, пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 489 920 грн; витрати, пов`язані з оплатою авто-товарознавчої експертизи у розмірі 6 500 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 29 грудня 2015 року позивач був затриманий співробітниками Служби безпеки України у порядку ст. 208 КПК України, під час чого до нього застосовувалися спеціальні засоби, вогнепальна зброя, йому було завдано тілесних ушкоджень. Крім того, під час затримання позивача було пошкоджено належний ОСОБА_1 автомобіль марки MAZDA, державний номер НОМЕР_1 . 30 грудня 2015 року в рамках кримінального провадження № 0003474 від 25 грудня 2015 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 Кримінального кодексу України.

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 31 грудня 2015 року у справі № 755/22777/15-к до позивача було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Крім того, під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0003474 від 25 грудня 2015 року позивача було відсторонено від посади, в нього було вилучено майно, накладено арешт на вилучене майно та автомобіль.

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2020 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року, позивача було визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення (справа № 754/4052/16-к).

Зазначає, що незаконно перебував під слідством та судом з 29 грудня 2015 року (дата затримання в порядку ст. 208 КПК України) по 19 травня 2021 року (дата ухвалення рішення судом апеляційної інстанції), що загалом складає 63 місяці 21 день, а відтак, вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Вказує, що вказаним незаконним повідомленням про підозру було порушено його права та завдано моральну шкоду, спричинену викликами до слідчого, прокурорів, участю в судових засіданнях, які порушили порядок в його житті, побуті, родині.

Зазначає, що упродовж досудового розслідування та судового розгляду постійно відчував стрес, втрати ділову репутацію, становище в суспільстві, колективі, був вимушений 21 березня 2024 року звільнитися з роботи, чим було завдано шкоду його психологічному здоров`ю.

Крім того, вказане призвело до погіршення відносин з друзями, родичами, дружиною, відновлення яких потребуватиме багато зусиль. Завдану моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 2 000 000 грн, виходячи із того, що гарантований державною мінімум відшкодування моральної шкоди становить 382 400 грн (мінімальна заробітна плата на дату набрання виправдувальним вироком суду законної сили х кількість місяців перебування під слідством та судом), який не компенсує всіх моральних, фізичних страждань, пов`язаних з відчуттями особи, яка незаконно притягується до кримінальної відповідальності.

Крім того, після набрання вироком суду законної сили та зобов`язання сторони обвинувачення повернути вилучені у позивача речі та автомобіль, відновлення його прав потребувало додаткових зусиль, оскільки тільки 22 листопада 2022 року вдалося повернути належний ОСОБА_1 автомобіль марки MAZDA, державний номер НОМЕР_1 .

Крім того, під час затримання ОСОБА_1 було пошкоджено його автомобіль та після накладення на нього арешту транспортний засіб майже сім років зберігався під відкритим небом, що негативно відобразилося на його технічному стані, чим позивачу було завдано матеріальну шкоду у розмірі 89 068 грн 27 коп відповідно до висновку експерта, складеного за результатами проведеного транспортної-товарознавчої експертизи від 14 грудня 2022 року № 927/12/2022.

Позивач також зазначає, що йому було завдано матеріальної шкоди у розмірі 489 920 грн у зв`язку з необхідністю понесення витрат на правничу допомогу адвоката, який надавав правову допомогу в кримінальному провадженні.

За таких обставин, посилаючись на зазначені обставини та положення ст. 56 Конституції України, ст. ст. 23, 1166, 1167, 1176 Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», просив позов задовольнити.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 800 000 грн у відшкодування моральної шкоди та 489 920 грн у відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги у кримінальному провадженні. В іншій частині позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі Київська міська прокуратура просить змінити рішення суду першої інстанції, зменшивши розмір стягнення на користь позивача моральної шкоди за період перебування під слідством і судом до мінімально визначеного Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та скасувати рішення в частині стягнення матеріальної шкоди у сумі 489 000 грн у відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги у кримінальному провадженні.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що визначений судом розмір моральної шкоди є значно завищеним, суперечить положенням чинного законодавства та призведе до незаконного збагачення за рахунок коштів держави Україна, що не відповідає принципам розумності та справедливості. Наявності підстав для відшкодування моральної шкоди у більшому, ніж гарантований державою мінімальний розмір відшкодування шкоди, належними та допустимими доказами не доведено.

Вказує, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Посилається на те, що в Україні введено воєнний стан та безпідставне стягнення коштів у значному розмірі з Державного бюджету в цей час може призвести до порушення інтересів держави.

Окрім цього, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності поведінки органів досудового розслідування та прокуратури у ході досудового розслідування кримінального провадження чи його судового розгляду.

Вважає, що судом не наведено, а позивачем не надано доказів, які б підтверджували наявність підстав для стягнення шкоди у розмірі 800 000 грн, у зв`язку з чим розмір морального відшкодування є недоведеним.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то розмір відшкодування витрат на послуги адвоката не повинен бути неспіврозмірним.

Звертає увагу, що позивачем здійснено оплату за надання правової допомоги відповідно до наданих ним договорів, які були укладені 2015 - 2017 року, 13 травня 2024, тобто перед подачею позовної заяви щодо відшкодування моральної та матеріальної шкоди до Печерського районного суду м. Києва, проте виправдувальний вирок набрав законної сили у 2021 році, а згідно із п. 11 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» громадянин може звернутися для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 ст.3 Закону, протягом шести місяців після направлення йому повідомлення.

Вказано, що заявлена сума витрат на правову допомогу у сумі 489 920 грн є недоведеною та такою, що не підлягає задоволенню.

Зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, а саме в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду та встановлений на рівні 1 600 грн, водночас доводи суду свідчать про неправильне тлумачення ст. 23, 1176 ЦК України, а також недоведеність обставин, на які посилався суд, визначаючи розмір морального відшкодування на користь позивача, через що воно підлягає зміні.

В апеляційній скарзі адвокат Ковеза А.І. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відшкодування позивачу завданої моральної шкоди у сумі 800 000 грн та в частині відшкодування завданої матеріальної шкоди у розмірі 89 067 грн 27 коп та витрат пов`язаних з оплатою авто-товарознавчою експертизою у розмірі 6 500 грн та постановити нове рішення яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судове рішення в оскаржуваній частині є незаконним та необґрунтованим, оскільки при вирішенні даної справи судом першої інстанції внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів неповно та неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, також відповідно до встановлених судом обставин неправильно визначено й правовідносини, було неправильне застосовано норми матеріального права.

Скаржник посилається на те, що під час незаконного затримання 29 грудня 2015 року, співробітниками СБУ була застосована вогнепальна зброя в напрямку позивача (три постріли ), автомобіль був прострілений у двох місцях, відповідно життя позивача було під загрозою спричинення смерті. Коли позивач вже був затриманий та перебував у положенні лежачи з одягнутими на руки за спиною кайданками, йому співробітниками СБУ були нанесені удари ногами по спині та лівому боці чим були завдані тілесні ушкодження, які відповідно до висновку спеціаліста у галузі судової медицини № 21/ЖВ від 05 січня 2016 року за тяжкістю відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Звертає увагу, що в оскаржуваному рішенні не відображена ситуація, коли позивач втратив свою ділову репутацію, становище в суспільстві, колективі, оточуючі люди, друзі, колеги, родичі знали про переслідування та більшість із них перестали спілкуватися, вести справи, тобто відбулось погіршення відносин з оточуючими. Маючи малолітню дитину, яка відвідувала дошкільний заклад - батьки інших дітей, інші діти, вихователі знали, що їхнього батька звинувачують у вчиненні злочинів і від цього останні сильно страждали.

Зазначає, що тільки 22 листопада 2022 року (через півтора року, після набрання вироком законної сили) вдалося повернути автомобіль. Частину вилучених речей не вдалося повернути взагалі - ключі запалювання від автомобіля та інші деякі речі, стороною обвинувачення були втрачені. Відновити попередній стан позивача, як в особистому так і в професійному житті, виявилося неможливим, та як наслідок 21 березня 2024 року він звільнився зі служби у поліції.

Щодо відмови у задоволенні позову в частині відшкодування завданого матеріального збитку у вигляді пошкодження автомобіля внаслідок тривалого та неналежного зберігання автомобіля позивача вказує, що судом підтверджено факт семирічного перебування автомобіля позивача на штрафному майданчику сторони обвинувачення, що позбавило позивача контролювати стан автомобіля та умови його зберігання.

Вважає, що не потребує додаткового доведення, що стан транспортного засобу за сім років перебування без руху, кращим не став, а тільки погіршився.

Звертає увагу, що оскільки відповідно до висновку експерта ТОВ «Експертно-дослідна служба України» Власова А.Ю., складеного за результатом проведеного транспортної-товарознавчої експертизи від 14 грудня 2022 року № 927/12/2022, на замовлення ОСОБА_1 , вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля марки «Mazda» модель 6, сірого кольору, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , в результаті неналежного зберігання з 29 грудня 2015 року до 21 листопада 2022 року на майданчику для транспортних засобів за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, буд. 55/2, станом на 14 грудня 2022 року становить 89 068 грн 27 коп без урахування ПДВ та витрат на проведення експертизи в сумі 6 500 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу Київська міська прокуратура просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, а саме в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду та встановлений на рівні 1 600 грн, водночас доводи свідчать про неправильне тлумачення ст. 23, 1176 ЦК України, а також недоведеність обставин, на які посилався суд, визначаючи розмір морального відшкодування та розмір правничої допомоги на користь позивача, через що воно підлягає зміні, в іншій частині залишити без змін.

У судовому засіданні адвокат Ковеза А.І. в інтересах ОСОБА_1 просив подану ним апеляційну скаргу задовольнити та залишити без задоволення апеляційну скаргу Київської міської прокуратури.

Прокурор Котляр Т.М. просив подану в інтересах Київської міської прокуратури апеляційну скаргу задовольнити, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги позивача.

Представник Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належно (а.с. 149 т.3).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Матеріалами справи встановлено, що прокуратурою м. Києва здійснювалося досудове розслідування в рамках кримінального провадження № 0003474 від 25 грудня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України (а.с. 34 т. 1).

29 грудня 2015 року ОСОБА_1 був затриманий у порядку ст. 208 КПК України, що підтверджується копією протоколу обшуку (а.с. 35-39 т.1).

30 грудня 2015 року в рамках кримінального провадження № 0003474 від 25 грудня 2015 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України.

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 31 грудня 2015 року у справі № 755/22777/15-к відмовлено у задоволенні клопотання слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури м. Києва Андрієвської О.В., погодженим з прокурором третього відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих прокуратури м. Києва Ладним І., про застосування запобіжного заходу до підозрюваного ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та до ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , строком на два місяці, без застосування електронних засобів контролю, із забороною залишати місце проживання у період часу з 21 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв., без дозволу слідчого, прокурора або суду (а.с. 114-120 т.1 ).

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 31 грудня 2015 року у справі № 755/22777/15-к за клопотанням слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури м. Києва Андрієвської О.В., погодженим з прокурором третього відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих прокуратури м. Києва Ладним І.О., ОСОБА_1 відсторонено від посади начальника відділення слідчого відділу Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві строком на два місяці (а.с. 121-125 т.1).

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 31 грудня 2015 року у справі № 755/22777/15-к за клопотанням слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури м. Києва Андрієвської О.В., погодженим з прокурором третього відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих прокуратури м. Києва Ладним І., накладено арешт на майно підозрюваного ОСОБА_1 , а саме: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , автомобіля марки «Mazda» модель 6, седан-В, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_3 , сірого кольору, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ; ключ до вказаного автомобіля з брелком; USB флеш накопичувач, ємкістю 4 гігабайти; мобільний телефон, білого кольору, марки «ACER», з двома сім картками операторів «Life» та «Київстар»; автомобіль марки «Mazda» модель 6, сірого кольору, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ; кошти, вилучені під час огляду місця події 29 грудня 2015 року (а.с. 126 т.1).

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 15 березня 2016 року у справі № 755/22777/15-к у задоволенні клопотання захисника підозрюваного ОСОБА_1 - адвоката Ковези А.І. про скасування арешту на майно відмовлено (а.с. 127 т.1).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року у справі № 754/4052/16-к у задоволенні клопотання захисника Ковези А.І. про скасування арешту на майно відмовлено (а.с. 138-140 т.1).

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2020 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року у справі № 754/4052/16-к, ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення; скасовано накладений ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31 грудня 2015 року арешт на автомобіль «Мазда», модель 6, седан-В, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , сірого кольору, 2003 року випуску; свідоцтво про реєстрацію зазначеного транспортного засобу серії НОМЕР_2 ; ключі з брелоком від вказаного автомобіля, що належать ОСОБА_1 (а.с. 18-28; 29-48 т. 2).

Відповідно до висновку експерта ТОВ «Експертно-дослідна служба України» Власова А.Ю., складеного за результатом проведеного транспортної-товарознавчої експертизи від 14 грудня 2022 року № 927/12/2022, на замовлення ОСОБА_1 , вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля марки «Mazda» модель 6, сірого кольору, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , в результаті неналежного зберігання з 29 грудня 2015 року до 21 листопада 2022 року на майданчику для транспортних засобів за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, буд. 55/2, станом на 14 грудня 2022 року становить 89 068 грн 27 коп без урахування ПДВ (а.с. 60б-77 т. 2).

Вирішуючи спір районний суд вказав, що звернувшись у суд із позовом ОСОБА_1 реалізував своє право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок незаконного пред`явлення обвинувачення, перебування під слідством і судом, суд правильно виходив із того, що з огляду на мінімальний розмір заробітної плати (2024 рік), мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди за 63 місяці 20 днів перебування під слідством та судом дорівнює 509 33,20 грн. (з розрахунку 8 000 грн. х 63 міс. 20 дні).

Однак вважав, що з урахуванням конкретних обставин справи, глибини та тривалості душевних страждань позивача, що гарантований державою мінімум відшкодування моральної шкоди є недостатнім та визначив її розмір - 800 000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (частина друга зазначеної статті).

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктом п`ятим статті 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" не передбачено.

Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Подібний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19, від 27 липня 2023 року у справі № 568/499/16.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом з тим, Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" встановлено мінімальні гарантії держави на відшкодування моральної шкоди, оскільки зазначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 4 цього Закону провадиться за рахунок державного бюджету.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може визначити й більший розмір відшкодування.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками районного суду, що на користь позивача слід компенсувати моральну шкоду в розмірі більшому, ніж мінімально гарантований розмір, а саме, в сумі 800 000 грн. Визначений розмір є достатнім та не призведе до необґрунтованого збагачення позивача.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо незгоди зі зменшенням заявленої ним сумою моральної (немайнової) шкоди та твердження апеляційної скарги прокуратури про завищений розмір відповідного відшкодування апеляційний суд відхиляє, оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у не меншому розмірі, що співмірний з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Така практика Верховного Суду є сталою та узгоджується із нормами статті 13 Закону.

Установлений судом розмір моральної шкоди відповідає характеру та глибині завданих позивачу страждань та узгоджується з вимогами розумності і справедливості.

Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу, понесених позивачем під час досудового розслідування, апеляційний суд зазначає наступне.

За змістом статті 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" у передбачених цим законом випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Отже, встановивши факт понесення витрат у зв`язку із поданням юридичної допомоги, суд стягує такі витрати позивача саме за час перебування під слідством і судом.

Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку із наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19 (провадження № 61-5223св21), від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20 (провадження № 61-16694св21), від 08 листопада 2023 року у справі № 539/2673/21 (провадження № 61-9750св 23).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (постанова Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 461/422/21 (провадження № 61-8158св22).

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20), вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження витрат на правову допомогу, понесених в межах кримінального провадження, позивач надав такі докази:

- угоду про надання правової допомоги від 30 грудня 2015 року (а.с. 78 т. 2);

- додатковий договір № 1 від 31 грудня 2015 року до угоди про надання правової допомоги від 30 грудня 2015 року (а.с. 79 т. 2);

- акт приймання-передання наданих послуг за додатковим договором № 1 від 30 грудня 2015 року до угоди про надання правової допомоги від 30 грудня 2015 року, відповідно до якого адвокат Ковеза А.І. надав, а ОСОБА_1 прийняв послуги з правової допомоги у період з 30 грудня 2015 року до 23 березня 2016 року згідно переліку на загальну суму 50 400 грн (а.с. 80-81 т. 2);

- копію платіжної інструкції на переказ готівки № 0.0..1 від 13 травня 2024 року на суму 50 400 грн, платник - ОСОБА_1 , призначення платежу - сплата послуг адвоката за додатковим договором № 1 від 31 грудня 2015 року до угоди про надання правової допомоги від 30 грудня 2015 року (а.с. 82 т. 2);

- додатковий договір № 2 від 10 березня 2016 року до угоди про надання правової допомоги від 30 грудня 2015 року (а.с. 83 т. 2);

- акт приймання-передання наданих послуг за додатковим договором № 2 від 10 березня 2016 року до угоди про надання правової допомоги від 30 грудня 2015 року, відповідно до якого адвокат Ковеза А.І. надав, а ОСОБА_1 прийняв послуги з правової допомоги у період з 28 квітня 2016 року до 19 травня 2021 року згідно переліку на загальну суму 248 000 грн гонорар успіху - 80 520 грн (а.с.84-86 т. 2);

- копію платіжної інструкції на переказ готівки № 0.0..1 від 13 травня 2024 року на суму 328 520 грн., платник - ОСОБА_1 , призначення платежу - сплата послуг адвоката за додатковим договором № 2 від 10 березня 2016 року до угоди про надання правової допомоги від 30 грудня 2015 року (а.с. 87 т. 2);

- додатковий договір № 3 від 30 червня 2020 року до угоди про надання правової допомоги від 30 грудня 2015 року (а.с. 8 т. 2);

- акт приймання-передання наданих послуг за додатковим договором № 3 від 30 червня 2020 року до угоди про надання правової допомоги від 30 грудня 2015 року, відповідно до якого адвокат Ковеза А.І. надав, а ОСОБА_1 прийняв послуги з правової допомоги у період з 01 липня 2020 року до 19 травня 2021 року згідно переліку на загальну суму 27 600 грн, гонорар успіху - 100 000 грн (а.с. 89 т. 2);

- копію квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 7 від 13 травня 2024 року на суму 120 000 грн., платник - ОСОБА_1 , призначення платежу - сплата послуг адвоката за додатковим договором № 3 від 30 червня 2020 року до угоди про надання правової допомоги від 30 грудня 2015 року, а також копії протоколів судових засідань під час розгляду кримінальної справи (а.с. 90 т. 2, а.с.126-250 т.1).

Таким чином районний суд надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам на підтвердження витрат ОСОБА_1 у зв`язку з наданням йому правової допомоги у кримінальному провадженні, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вимог позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні у розмірі 489 920 грн.

Виходячи із доведеності факту надання позивачу правничої допомоги адвокатом у кримінальному провадженні в якому його за вироком суду визнано невинуватим, із врахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, розмір визначених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу не є завищеним та відповідає обсягу й складності виконаної адвокатом роботи.

При цьому витрати на правову допомогу можна розцінювати, як шкоду яка була заподіяна позивачеві й він був змушений захищати свої права.

Отже, доводи Київської міської прокуратури щодо незгоди зі стягнутими витратами на правничу допомогу є суб`єктивним тлумаченням обставин справи та законодавства, яке регулює спірні правовідносини та зводяться до переоцінки доказів, яким суд дав належну правову оцінку.

Окрім цього не вбачає апеляційний суд до скасування рішення в частині відмови у стягненні майнової шкоди в сумі 89 068 грн 27 коп та витрат пов`язаних з оплатою авто-товарознавчої експертизи 6 500 грн.

На підтвердження вказаного ОСОБА_1 у позовній заяві посилається на те, що під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0003474 від 25 грудня 2015 року ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 31 грудня 2015 року у справі № 755/22777/15-к було накладено арешт на належний йому автомобіль марки "Mazda" модель 6, седан-В, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_3 , сірого кольору, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який з моменту вилучення до 22 листопада 2022 року перебував на штраф майданчику під відкритим небом під впливом погодних умов, що негативно відобразилося на його технічному стані, чим позивачу було завдано матеріальну шкоду у розмірі 89 068 грн 27 коп відповідно до висновку експерта, складеного за результатами проведеного транспортної-товарознавчої експертизи від 14 грудня 2022 року № 927/12/2022.

Районний суд відмовляючи у задоволенні даної вимоги виходив з підстав недоведеності та того, що описані у висновку експерта пошкодження транспортного засобу відбулися саме в результаті неналежного зберігання автомобіля з 29 грудня 2015 року до 21 листопада 2022 року на майданчику для транспортних засобів.

З таким висновком суду у цій частині погоджується й апеляційна інстанція з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 - 82 ЦПК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Водночас позивач не надав доказів, що дійсно його транспортний засіб було пошкоджено саме в результаті неналежного зберігання автомобіля з 29 грудня 2015 року до 21 листопада 2022 року на майданчику для транспортних засобів.

Відповідний висновок експертизи складено у відсутність представника органу, якому передано автомобіль на зберігання, що піддає сумніву його правильність.

Окрім цього, підлягає врахуванню й та обставина, що відповідно до матеріалів справи, 29 грудня 2015 року працівниками правоохоронних органів вилучено автомобіль "Mazda" модель 6, який належить позивачеві та згідно постанови слідчого прокуратури його визнано речовим доказом у кримінальному провадженні й передано на відповідне зберігання до ГУ СБ України у м. Києві та Київської області, яке не є учасником справи, оскільки вимог до нього позивачем не заявлено.

Вказане спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що матеріальна шкода має бути стягнута саме з Київської міської прокуратури.

Відсутні підстави з огляду на вказане й до задоволення витрат пов`язаних з оплатою авто-товарознавчої експертизи 6 500 грн. Більше того матеріали справи не містять доказів оплати такої експертизи позивачем.

Отже, районний суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування рішення чи зміні, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд дав відповідну правову оцінку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Київської міської прокуратури та адвоката Ковези Андрія Івановича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: