КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування своїх вимог вказувала, щоОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 липня 2000 року по 01 червня 2022 року.

Перебуваючи у шлюбі, подружжя ОСОБА_5 за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Покупцем і власником квартири вказаний відповідач, що відображено в договорі купівлі-продажу квартири від 12 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Якименською Л.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 341.

Позивачка вказувала, що станом на день подачі позову до суду, відповідач не визнає за нею право власності на 1/2 частини спірної квартири.

Оскільки квартира була придбана позивачем та відповідачем за час перебування у шлюбі, вона є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними.

Посилаючись на викладене, просила суд в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2025 рокупозов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку поділу майна подружжя.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, щосуд першої інстанції безпідставно відхилив його доводи про те, що спірна квартира була придбана за кошти сина відповідача - ОСОБА_6 та для його особистих потреб, тому відсутні підстави для визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя.

Вказує, що факт реєстрації позивачки і відповідача у вказаній квартирі протягом близько одного року, саме на період перебування у шлюбі, не є достатньою підставою для визнання за ними прав власності на квартиру, оскільки це не узгоджується із нормами матеріального права.

Стверджує, що саме ОСОБА_6 має першочергове право на визнання за ним права власності на подану квартиру, але фактично не може захистити власні майнові права через перебування за кордоном.

У відзиві на апеляційну скаргу представниця позивачки адвокат Кабула І.Ю.проти задоволення апеляційної скарги заперечила. Вказує, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення- без змін.Також просить стягнути з позивача 2000 грн на відшкодування витрат на правову допомогу.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому суд апеляційної інстанції визнав за можливе, розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Від відповідача ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтоване тим, що він не може прибути в судове засідання у зв`язку із підвищеним тиском, похилим пенсійним віком та інвалідністю другої групи. Однак, до клопотання не додано жодного доказу на підтвердження існування будь-яких поважних причин неявки у судове засідання.

Колегія суддів також зауважує, що на перше судове засідання по справі, призначене на 18 вересня 2025 року, було відкладене у зв`язку із аналогічним клопотанням відповідача.

Зважаючи на те, що за умови належного повідомлення про розгляд справи участь сторін у судових засіданнях апеляційного суду не є обов`язковою, а відповідач не був позбавлений можливості подати будь-які свої пояснення у по справі у письмовому вигляді, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_3 та відкладення розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, щосторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 липня 2000 року, який, згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду було розірвано 01 червня 2022 року (а.с.4)

Після розірвання шлюбу позивач змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_7 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серія НОМЕР_1 видане 16.01.2024 року (а.с.5)

Встановлено, що, в період перебування у шлюбі сторони, 12 травня 2017 року, придбали нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , шляхом укладання договору купівлі-продажу від 12 травня 2017 року,посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Якименською Л.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 341.

Право власності на квартиру було зареєстроване за відповідачем ОСОБА_3 (а.с.63,64).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно сформованих станом на 13 грудня 2024 року квартира АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_3 (а.с.7).

Ринкова вартість двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , складає 422 000 грн, що підтверджується звітом ПП «М.С.Консалтинг» ( а.с. 8).

В квартирі АДРЕСА_1 , зареєстрована позивач ОСОБА_2 з 24.05.2004р. (а.с.6).

Відповідач надав суду копію розписки, зі змісту якої слідує, що ОСОБА_3 отримав кошти в сумі 30 000 дол.США для придбання квартири на його ім`я, в подальшому з оформленням договору дарування на ОСОБА_6 , а в разі невиконання договору дарування ця сума являється боргом, яка підлягає поверненню (а.с.43)

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

У статті 65 СК України передбачено, зокрема, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому, така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя; наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2020 року у справі № 127/16354/17 (провадження № 61-5698св19) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 523/8319/14-ц (провадження № 61-38040св18), щодо застосування статті 65 СК України.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 03.06.2024 у справі № 712/3590/22, наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 надала згоду на укладення ОСОБА_3 договору купівлі-продажу квартири від 12 травня 2017 року (п.4.3 Договору).

Суд першої інстанції обґрунтовано відхиливдоводи відповідача, що квартира була придбана ним квартира за кошти, які були надані його сином ОСОБА_6 , оскільки таку позицію відповідач доводить лише власними поясненнями та розпискою особи, яка не підтвердила факт її написання та не заявляє вимог щодо витребування майна, ні в який спосіб не заперечує позовних вимог.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 24 листопада 2021 року по справі № 657/347/18-ц, договори позики (розписки) не можуть спростувати презумпцію спільного сумісного майна подружжя.

Отож, враховуючи вказану позицію Верховного Суду, розписка, яка надана відповідачем не спростовує, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя позивачки та відповідача.

Суд першої інстанції правильно урахував правову позицію висловлену в постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року в справі № 646/7463/16-ц (провадження № 61-17601св20), де зазначено, що якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього, в даному випадку на квартиру, лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Отже, встановлено, що майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, набутою за період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню, оскільки квартира була набута сторонами під час шлюбу та належить сторонам на праві спільної сумісної власності в рівних частинах.

Жодних підстав для відступу від рівності часток у спільній власності подружжя суд не установив.

Посилання апелянта на те, що спірна квартира була придбана за кошти сина відповідача - ОСОБА_6 та для його особистих потреб, є необґрунтованим з підстав, зазначених у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції.

Твердження відповідача про те, що факт реєстрації позивачки у спірній квартирі протягом близько одного року не є достатньою підставою для визнання за нею прав власності на квартиру колегія суддів також відхиляє, оскільки, як встановлено судом,позивачка набула права спільної сумісної власності на квартиру разом із відповідачем за наслідками укладення договору купівлі-продажу, а не внаслідок реєстрації місця проживання.

Отже, доводи, наведені в апеляційній скарзі, повторюють доводи відзиву на позовну заяву, належна оцінка яким надана судом першої інстанції, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду, а тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_2 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

У своєму відзиві, крім іншого, ОСОБА_2 просила суд стягнути на її користь витрати на правову допомогу, понесені під час розгляду справи у апеляційному суді.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частинами 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1-6 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як видно із матеріалів справи, позивачка ОСОБА_2 понесла витрати на правову допомогу, пов`язані із розглядом апеляційної скарги ОСОБА_3 .

На підтвердження розміру понесених ОСОБА_2 витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги суду надано: копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю адвоката Кабули І.Ю.; ордер на надання правничої допомоги ОСОБА_2 ; договір про надання професійної правничої допомоги від 20 червня 2025 року №21/25, укладений між адвокатом Кабулою І.Ю. та ОСОБА_2 ; акт виконаних робіт відповідно до договору №21/25; квитанцію до прибуткового касового ордера №21 від 20 червня 2025 року на суму 2000 грн.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Апеляційний суд, розподіляючи витрати, понесені ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу, враховує, що апеляційна скаргаОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення.

Враховуючи предмет спору, складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 про стягнення судових витрат на правову допомогу у розмірі 2000 грн.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2025 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено12 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома