Головуючий у суді першої інстанції О.М. Журибеда
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

15 жовтня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач Київська міська рада

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 червня 2025 року, ухвалене у складі судді О.М. Журибеди в приміщенні Святошинського районного суду м. Києва,

в с т а н о в и в :

У червні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаіального округу, в якій з врахування уточненої заяви просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за заповітом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як на частку у спільному майні подружжя.

Позов мотивований тим, що 27.08.2011 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено шлюб. 16.04.2020 року ОСОБА_4 на випадок своєї смерті склав заповіт, яким все своє майно заповів ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. 21.12.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дуленко О.О. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті спадкодавця на ім`я позивача. Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вищевказана частка квартири належала ОСОБА_5 , сину спадкодавця, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем якого був його батько ОСОБА_4 , який прийняв спадщину після смерті сина, але не оформив своїх спадкових прав. 21.12.2023 року позивачем зареєстровано право власності на частку у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У той же час, 21.12.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дуленко О.О. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Згідно змісту постанови підставою для відмови виступає наступне: особою, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, не надано оригіналу документа, що посвідчує право власності спадкодавця на майно, а саме на: частку у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , або даних якими можливо скористатися для отримання вищевказаної нотаріальної дії. 05.09.1996 року ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 продали свою квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу. У той же день, 05.09.1996 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 купили у рівних долях квартиру АДРЕСА_1 квартира була придбана у шлюбі ОСОБА_4 з ОСОБА_2 11.04.2002 року шлюб між ними розірвано. Отже, з огляду на поширення режиму спільної сумісної власності на майно, набуте у період шлюбу - ОСОБА_4 після розірвання шлюбу має законне право на частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 . У той же час, з огляду на відсутність у спадкроємця - позивача, необхідних документів для отримання свідоцтва про право на спадщину на частку у квартирі, яка за життя належала її чоловіку, остання змушена звернутись до суду.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 червня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Київської міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дуленко О.О. про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, визнання частки квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за заповітом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як на частку у спільному майні подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій вона посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд, ухвалюючи рішення у справі не застосував Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до якого громадянам передаються безоплатно у власність квартири, які винаймались у державному/комунальному житловому фонді. Судом також не надано оцінки доказу придбання квартири АДРЕСА_1 , яку було придбано на кошти апелянта та сина, що були отримані ними від продажу житла, яке належало їм особисто у порядку приватизації на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке було видано відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва 09 серпня 1996 року, як зазначено у договорі купівлі-продажу.

Апелянт зауважує, що оскільки спірна частка квартири придбана нею була у вересні 1996 року, до правовідносин правового режиму майна подружжя підлягає застосуванню закон, який був чинний на день виникнення правовідносин, а саме Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, статтею 22 якого передбачалось: «Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.»

На думку апелянта, постановою приватного ноаріуса Київського міського нотаріального округу Дуленко О.О. від 21.12.2023 правомірно відмовлено позивачці ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав відсутності документів про право власності померлого ОСОБА_4 на спірну квартиру.

Позивачем ОСОБА_1 через представника ОСОБА_7 подано відзив на апеляційну скаргу відповідача.

Зазначає, що посилання апелянта на те, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 була продана, а кошти від її продажу використані для придбання іншого житла, яке не входить до складу спільного сумісного майна подружжя не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються дослідженими судом доказами.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про поділ коштів отриманих від продажу приватизованої квартири, між нею ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Зауважує, що відповідачкою не заперечується факт постійного проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , з моменту її придбання ОСОБА_4 разом зі своїм сином ОСОБА_5 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . Водночас ОСОБА_2 у спірній квартирі ніколи не проживала, не користувалася нею та не вважала її своєю власністю, що підтверджується і змістом її відзиву на позов.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_11. апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити з викладених у ній підстав.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Романцова Т.В. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, рішення суду просила залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися у відповідності до вимог закону. Будь - яких заяв, клопотань від сторін на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Враховуючи те, що позивач та відповідач повідомлявся про розгляд справи апеляційним судом, беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності позивача, відповідача та за участі їх представників.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача - ОСОБА_11., представника позивача - ОСОБА_7, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 27.08.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Київській області.

За життя ОСОБА_4 на випадок своє смерті склав заповіт, який посвідчений виконуючим обов`язки старости Сновської міської ради (с. Хотуничі) Бондар М.В., та зареєстровано в реєстрі за №23-7 від 16.04.2020 року, відповідно до якого ОСОБА_4 все своє майно заповів своїй дружині ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 17.06.2023 року.

З дослідженої спадкової справи відкритої після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , розпочатої 26.07.2023 року, встановлено що 26.07.2023 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дуленко О.О. звернулась дружина померлого - ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.12.2023 року, спадцоємцем після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_1 , яка отрмала спадщину відповідно до вказаного свідоцтва на частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається із вищевказаного свдідоцтва, частка квартири належала ОСОБА_5 , сину ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем якого був його батько ОСОБА_4 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав, частка квартири належали сину ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 05.09.1996 року Українською біржею «Десятинна», за реєстраційний №6375-3094, зареєстрованого 03.10.1996 року Київським міським бюро технічної інвентаризації, за реєстровим №171.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 21.12.2023 року №359523742, позивачу належить на праві власності частка квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину серія та номер 563, виданого 21.12.2023 року приватним нотаріусом КМНО Дуленко О.О.

Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дуленко О.О. від 21.12.2023 року позивачу ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на іншу частку вказаної кварири (як часткаОСОБА_4 у спільній сумісній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ), у зв`язку з тим, що у спадкоємця ОСОБА_1 відсутній документ, що посвідчує право власності її померлого чоловіка на частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також відстутня інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

26.09.1987 року відповідач ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, про що було складено актовий запис №881. Вбачається із повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, що там міститься актовий запис про розірвання цього шлюбу 11.04.2002 року.

05.09.1996 року ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_2 , та їх син ОСОБА_5 відчужили квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, реєстраційний номер №6369-А/3104, кожному з продавців належало по 1/3 частці зазначеної квартири, які вони отримали внаслідок приватизації житла.

В цей же день 05.09.1996 року відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (син) придбали у рівних долях квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджуєтьсґя договором купівлі-продажу від 05.09.1996 року, реєстраційний номер №6375-3094.

На підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18.02.2002 року шлюб між відповідачем ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 було розірвано, що також підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 31.05.2011 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд дійшов висновку про те, що презумпція права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на частку квартири по АДРЕСА_1 залишається непохитною.

Суд відхилив доводи відповідача, що спірна частка квартири була придбана на її особисті кошти, отримані нею від продачу квартири АДРЕСА_2 та зазачив, що оскільки частку спірної квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_4 набули за час перебування в шлюбі, то з урахуванням положень статті 22 КпШС УРСР (що діяла на час виникнення спірних правовідносин), за якою майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, суд дійшов висновку, що 1/2 частка спірної квартири є спільною сумісною власністю вказаного подружжя.

Таким чином після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина у вигляді частини квартири по АДРЕСА_1 та відповідно позивач спадкує спірне нерухоме майно, що складається із 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

Із таким висновоком суду колегія суддів погоджуєтьсая та зазначає наступне.

За змістом статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Принцип ефективності закріплений і у чинному ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

На думку колегії суддів, суд дійшов до вірного висновку, що правовідносин що виникли між сторонами регулюються положеннями Кодексу про шлюб та сім`ю(далі КпШС) та ЦК УРСР в редакції 1963 року, положення яких діяли до 01.01.2004 року.

Відповідно до статті 5 ЦК Україниакти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Згідно положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, оскільки квартира АДРЕСА_1 набута до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, тому при вирішенні справи застосовуванню підлягають положення КпШС України, чинного на момент набуття майна.

Відповідно до статті 112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.

Положеннями статті 22 КпШС України (чинного на час набуття прав на спірний будинок) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Відповідно до статті 16 Закону України від 07 лютого 1991 року «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України.

Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, були установлені статтею 57 Кодексу про шлюб та сім`ю України. До такого майна законодавець відніс майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, а також речі індивідуального користування, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Результат аналізу наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що майно подружжя, набуте у шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц.

Матеріалами справи підтверджено, що до 11.04.2002 відповідач ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 , а спірна кваритра, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_2 та ОСОБА_5 05.09.1996 року.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 стверджує, що спірна квартира придбана нею та її сином за кошти, отримані ними від продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а гроші за частку ОСОБА_4 від продажу вказаної кварти витрачені були останнім на свій розсуд.

Однак таке твердженя апелянта на думку колегії суддів не відповідає дійсності.

Апелянтом як до суду першої так і апеляційної інстанцій не надано жодних доказів, які б свідчили про поділ коштів отриманих від продажу приватизованої квартири, між нею ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також доказів того, що зазначені кошти були використані виключно в особистих інтересах ОСОБА_4 , а не на потреби сім`ї.

Таким чином, презумпція спільної сумісної власності не спросована апелянтом, що вірно зазначено у судовому рішенні.

Апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що після придбання квартири сторони ще понад сім років перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням суду лише 18.02.2002 року. Крім того, факт реєстрації всіх членів сім`ї за адресою: АДРЕСА_1 підтверджує, що частка квартира, придбана на ім`я відповідачки 05.09.1996 року, купувалася саме в інтересах сім`ї для спільного проживання.

Натомість судом встановлено і не оспорюється апелянтом, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , з моменту її придбання постійно проживав ОСОБА_4 разом зі своїм сином ОСОБА_5 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті сина ОСОБА_4 продовжував проживати у вказаній квартирі і проживав там разом з позивачкою, він був зареєстрованим у даній квартирі.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_4 певний час проживав за іншою адресою не може свідчити про втрату ним або його відмову від права на частку у спільному сумісному майні. Короткочасне проживання одного з подружжя за іншою адресою не є юридичним фактом, який може свідчити про втрату права або добровільну відмову від належної йому частки у спільному сумісному майні.

Стосовно посилань апелянта на те, що суд приймаючи рішення у справі безпідстано не застосував Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» слід зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до договору купівлі-продажу зареєстрованого 05.09.1996 року Українською біржею «Десятинна», за реєстраційним № 6375-3094, зареєстрованого 03.10.1996 року Київським міським бюро технічної інвентаризації, за реєстровим № 171 відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_5 набули у власність у рівних долях квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що спірне майно перейшло у власність колишніх членів сім`ї ОСОБА_4 не внаслідок приватизації, а на підставі цивільно- правової угоди - договору купівлі-продажу.

Сторони не заперечують, що спірне майно було придбане у період шлюбу за кошти, отримані від відчуження раніше приватизованої квартири. Водночас використання коштів, одержаних від продажу приватизованого житла, не надає придбаному майну правового режиму приватизованого.

Таким чином, факт того, що при купівлі квартири були використані кошти від продажу приватизованого житла, жодним чином не змінює правової природи спірного майна.

Правовою підставою виникнення права власності у ОСОБА_4 та інших членів сім`ї є саме правочин купівлі-продажу частки квартири під час шлюбу, а не акт приватизації державного житлового фонду.

Щодо доводів апеляційної скарги, що законодавством не передбачена видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцю того подружжя, який не оформив за життя своє право на частку у спільній сумісній власності на майно, придбане у період шлюбу слід зазначити наступне.

Положеннями статті 1226 Цивільного Кодексу України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Разом з тим, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що у такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.

Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61- 9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Так, спірні правовідносини стосуються захисту прав ОСОБА_1 , як спадкоємиці за заповітом після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 на спадкування майна, щодо якого у спадкодавця були відсутні правовстановлюючі документи.

Статтею 112 ЦК Української РСР було визначено, що майно може належати на праві спільної власності, зокрема, двом або кільком громадянам.

Згідно з статтями 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинний на час набуття прав на спірну квартиру, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відтак, звернення до суду ОСОБА_1 з вимогами про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, визнання частки квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя є належним способом захисту її спадкових прав.

Отже, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального і процесуального права, та відповідно ухвалив законне мотивоване та обґрунтоване рішення.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 17 листопада 2025 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна