ОСНОВ`ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ХАРКОВА
№ провадження 2/646/5683/2025
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.11.25 місто Харків

Основ`янський районний суд міста Харкова у складі:

головуючої судді Іщенко О. В,

за участю секретаря судового засідання Петренко А. О.,

розглянувши в порядку частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі № 646/11930/25, провадження № 2/646/5683/2025, за позовною заявою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Малоданилівської селищної ради, про встановлення місця проживання дітей з батьком та стягнення аліментів на їх утримання,

ВСТАНОВИВ:

До Основ`янського районного суду міста Харкова надійшли матеріали заяви ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Заява обгрунтована тим, що ОСОБА_1 звернувся до Основ`янського районного суду міста Харкова із позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Малоданилівської селищної ради, про визначення місця проживання дітей разом з батьком та стягнення аліментів на їх утримання.

Як зазначив заявник, у період з 2011 року по лютий 2025 року він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У спільному проживанні народжено двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З 2017 року вони постійно проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Фактично шлюбно-сімейні відносини повністю припинені в лютому 2025 року.

На переконання заявника, ОСОБА_3 нехтувала сімейними цінностями, більшу частину свого часу знаходилась за межами Харківської області. З березня 2025 року взагалі один тиждень знаходилась у місті Харкові та області, а три тижні - у місті Києві, або десь у іншому місті у своїх справах. Під час постійної її відсутності діти знаходились разом із заявником, який займався їх вихованням, забезпечував їм належне харчування, спокійну та затишну атмосферу у будинку, де вони проживали, відводив їх до школи та дитячого садочка, здійснював оплату за їх навчання, тобто виконував всі обов`язки, які притаманні, як батьку, так і матері. Ним було створено всі належні та необхідні умови для повноцінного розвитку та відпочинку дітей, за його місцем проживання діти мають усталений тривалий побут, сталі соціальні/родинні зв`язки, належний рівень життя, що у сукупності є необхідним для їх фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку.

Згодом з`ясувалось, що ОСОБА_3 має намір забрати дітей до міста Києва, змінивши їх місце проживання та навчання без згоди заявника.

Заявником було зроблено пропозицію ОСОБА_3 вирішити спір шляхом укладання нотаріально посвідченого договору про участь у вихованні та утриманні дитини із визначенням місця проживання дітей разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 .

16 жовтня 2025 року у приміщенні приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Губської В. А. за адресою: проспект Аерокосмічний, будинок 176, корпус 3, місто Харків Харківської області, представнику ОСОБА_3 адвокату Кутовому Г. І. було направлено на електронну пошту проекти договорів для узгодження.

29 жовтня 2025 року заявник засобами поштового зв`язку отримав листа та протоколи розбіжностей до договорів про участь в утриманні та вихованні дітей.

Ознайомившись із наданими документами, стало відомо, що ОСОБА_6 має намір визначити місце проживання дітей у місті Києві (без зазначення точної адреси проживання) та змінити їх місце навчання та виховання. Окрім того, запропонований нею розмір аліментів у рази перевищує реальні потреби дитини відповідного віку.

Окрім того, заявник зазначив, що ОСОБА_3 на своїй сторінці в соціальній мережі Instagram розмістила допис про свій намір забрати дітей до міста Києва.

Ураховуючи те, що на теперішній час існує реальна загроза з боку ОСОБА_6 змінити місце проживання малолітніх дітей без згоди заявника, визначити їх місце проживання у місті Києві, ці дії можуть значно ускладнити чи взагалі зробити неможливим виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд забезпечити позов шляхом заборони ОСОБА_3 вчиняти дії, спрямовані на зміну місця проживання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які наразі проживають разом із ним за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 153 Цивільного процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Суд, дослідивши матеріали заяви про забезпечення позову, дійшов такого висновку.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 Цивільного процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Як зазначено у частинах першій та третій статті 150 Цивільного процесуального кодексу України, позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Тобто, забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя та задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд має враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Співмірність передбачає урахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Серед передумов забезпечення позову, передбачених частиною другою статті 149 Цивільного процесуального кодексу України, визначено можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Ключовим при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства про розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006, зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 дійшов висновку, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Досліджуючи питання співмірності обраного заявником виду забезпечення позову у виді заборони матері змінювати фактичне місце проживання дітей, до вирішення судового спору, суд зазначає, що така заборона може створити для життя, здоров`я та безпеки дитини невиправдані ризики в умовах воєнного стану, у порівнянні з труднощами виконання майбутнього рішення у разі невжиття таких заходів.

Як випливає із сутності інституту забезпечення позову, він покликаний головним чином запобігти негативним наслідкам, що можуть виникнути при невжитті заходів забезпечення позову, та, як наслідок, ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Очевидно, що забезпечення позову має бути дієвим та ефективним способом досягнення вказаної мети. Забезпечення позову має бути достатнім превентивним заходом для того аби з певною упевненістю гарантувати виконання рішення суду, ухваленого на користь позивача.

З урахуванням наведеного, обставин справи та виду забезпечення позову, про який просив ОСОБА_1 , суд зауважує, що обраний заявником захід забезпечення позову не може уважатись розумним та адекватним за змістом і формою.

Статтею 7 Сімейного кодексу України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Як зазначав Європейський суд з прав людини, національні органи влади зобов`язані максимально сприяти спілкуванню дитини з тим з батьків, з яким дитина не проживає, при цьому мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам. Зволікання у цьому, з урахуванням обставин справи, може мати непоправні наслідки для відносин дитини з тим із батьків, хто не проживає з нею (§ 79-80 рішення ЄСПЛ Mamchurv. Ukraine(заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року).

Тобто, ОСОБА_3 має рівні із заявником права та обов`язки щодо їх спільних дітей, зокрема, і у частині вирішення питання про їх місце проживання.

Імовірне виконання рішення на користь батька не залежить від наявності чи відсутності такої заборони, оскільки жодна юридична фіксація не може сама по собі гарантувати фактичне дотримання чи виконання ухвали про заборону дій, якщо мати надалі вважатиме за можливе діяти усупереч цій ухвалі.

Заборона не впливає безпосередньо на подальше виконання рішення суду, не слугує ефективним засобом охорони прав і законних інтересів дитини та батька під час розгляду справи по суті.

Суд також звертає увагу, що задовольнивши заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 та вживши відповідні заходи, суд фактично частково вирішить спір по суті, що суперечить положенням частини десятої статті 150 Цивільного процесуального кодексу України.

Отже, суд зазначає, що заявником не подано належних і допустимих доказів, які б свідчили про необхідність застосування саме такого обраного ним заходу забезпечення позову.

Ураховуючи викладене вище, оцінивши обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття заходу забезпечення, з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності його вимог, забезпечення збалансованості інтересів сторін, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову не відповідає критеріям обґрунтованості та необхідності його застосування, тому заява задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 149-153 Цивільного процесуального кодексу України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі № 646/11930/25, провадження № 2/646/5683/2025, за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Малоданилівської селищної ради, про встановлення місця проживання дітей з батьком та стягнення аліментів на їх утримання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її оголошення до Харківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, а якщо апеляційну скаргу подано - після закінчення апеляційного провадження.

Повний текст ухвали суду складено 21 листопада 2025 року.

Суддя О. В. Іщенко