КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/5478/19 Головуючий у суді І інстанції Котвицький В.Л.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 21 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будівельні матеріали та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на будівельні матеріали,

в с т а н о в и в:

На розгляді Дарницького районного суду м. Києва у порядку загального позовного провадження перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будівельні матеріали та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на будівельні матеріали.

30 квітня 2025 року представником ОСОБА_5 - адвокатом Новак Н.Ю. подано до суду клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи (уточнене), обґрунтоване тим, що відповідачка, заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_1 , посилається у тому числі на неправильну оцінки вартості та складу спільного майна колишнього подружжя, що були зроблені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог. Таким чином, між сторонами існує спір щодо вартості майна, яке підлягає поділу, а звіти про оцінку майна, які надані позивачем на підтвердження вартості спірного майна, суперечать звітам, що були надані відповідачкою.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21 травня 2025 рокуклопотання представника відповідачки - адвоката Новак Н.Ю.про призначення судової будівельно-технічної експертизи задоволено частково.

Призначено у справі № 753/5478/19 судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання:

1) Якою є ринкова вартість трикімнатної квартири АДРЕСА_1 ?

2) Якою є ринкова вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_2 ?

3) Якою є ринкова вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_3 ?

4) Якою є ринкова вартість будівельних матеріалів, з яких побудовано літню кухню, сарай, фундамент будинку, цоколь, 1-й поверх будинку, з площею основи 138,3 кв. м, що розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_4 , без врахування вартості будівельних робіт станом на 01 липня 1997 року?

5) Якою є ринкова вартість будівельних матеріалів, використаних при виконанні будівельних робіт житлового будинку з господарськими спорудами, які не введені в експлуатацію, за адресою: АДРЕСА_4 , у період з 01 липня 1997 року по жовтень 2014 року?

6) Якою є ринкова вартість будівельних матеріалів, використаних при виконанні будівельних робіт житлового будинку з господарськими спорудами, які не введені в експлуатацію, за адресою: АДРЕСА_4 , у період з жовтня 2014 року по теперішній час?

Проведення експертизи доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, надано їм матеріали справи № 753/5478/19 (провадження № 2/753/258/25) та попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок (стаття 384 КК України) або за відмову від виконання покладених на них обов`язків (статті 385 КК України).

Витрати, пов`язані із проведенням експертизи, покладено на ОСОБА_5 .

Роз`яснено учасникам справи наслідки ухилення від участі в експертизі, передбачені статтею 109 ЦПК України.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що для вирішення спору і встановлення реальної вартості часток у спірному майні кожного з подружжя, а також з метою правильного вирішення питання щодо компенсації вартості часток у спільному майні необхідні спеціальні знання відповідного фахівця, а тому у цій справі слід призначити судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручити експертам КНДІСЕ.

В апеляційній скарзі позивач в особі представника - адвоката Литвиненко-Коренюк Н.Л. просить зазначене судове рішення скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду без призначення експертизи.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначив, що вказана справа надійшла на розгляд суду першої інстанції у відповідному складі після її перегляду судом касаційної інстанції та після припинення мирного врегулювання спору іншим суддею.

Вважає, що на даній стадії розгляду справи призначення експертизи суперечить чинному законодавству України і підстав для задоволення клопотання відповідачки не було, адже наразі відбувається новий розгляд справи, а не розгляд за нововиявленими обставинами.

Постанова Верховного Суду, якою скасовано попередні судові рішення, не містить вказівок або рекомендацій щодо призначення судової експертизи. Новий розгляд має здійснюватися у межах, визначених судом касаційної інстанції, а призначення експертизи без врахування здійсненої правової оцінки суперечить принципу правової визначеності.

Звертає увагу, що оцінка майна вже була належним чином проведена під час розгляду справи судом першої інстанції відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства. На стадії подання доказів сторонами були надані письмові звіти про оцінку майна, виконані суб`єктами оціночної діяльності, що мають відповідні сертифікати та включені до Державного реєстру оцінювачів.

Судом ці оцінки були прийняті як належні та допустимі докази, щодо яких у сторін не було зауважень або заперечень у встановленому процесуальному порядку. Сторона, що наразі подає клопотання про експертизу, не заявляла клопотань про необхідність повторної оцінки або визнання наданих оцінок недопустимими доказами.

Верховний Суд, передаючи справу на новий розгляд, також не визнавав доказову базу у частині оцінки вартості майна такою, що потребує додаткової експертизи, і жодних вказівок на необхідність проведення повторної або додаткової оцінки на надавав.

Клопотання про призначення експертизи, подане відповідачкою, фактично спрямоване на затягування розгляду справи, що є порушенням принципу розумних строків судового розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 12 ЦПК України.

У своїй апеляційній скарзі відповідачка в особі представника - адвоката Новак Н.Ю. просить змінити ухвалу суду першої інстанції в частині розподілу витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи, поклавши відповідні витрати на сторони у рівних частинах по 1/2 частині на кожного, а в іншій частині ухвалу залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що у мотивувальній частині постановленої ухвали суд першої інстанції не навів мотивів, чому витрати, що пов`язані з проведенням експертизи, покладено виключно на відповідачку, а також, що такий розподіл витрат є справедливим, пропорційним та відповідає вимогам статей 137, 141, 142 ЦПК України.

Вказує, що судова експертиза була призначена судом через наявність суперечливих оцінок обох сторін, зокрема, позивач та відповідачка надали суду суперечливі звіти оцінювачів щодо вартості спірного майна, які різняться більш ніж удвічі. Тобто проведення експертизи необхідне для об`єктивного вирішення спору в інтересах обох сторін, а не лише за ініціативою відповідачки.

Спір щодо поділу майна ініціював саме позивач, який, до того ж, заперечує щодо оцінок, які були надані відповідачкою. Саме позивач надав суду оцінки, що не співпадають із висновками, що надані відповідачкою, тому так само зацікавлений у встановленні дійсної вартості спірного майна, а відтак й у проведенні експертизи.

Верховний Суд неодноразово вказував на необхідності пропорційного розподілу витрат на експертизу, а саме у постанові від 25 січня 2023 року в справі № 235/785/20 викладено правову позицію, за якою при призначенні експертизи, що стосується прав та обов`язків обох сторін, попередні витрати розподіляються між сторонами.

Однак, суд першої інстанції взагалі не навів мотивів для покладення витрат тільки на одну сторону та при цьому не врахував, що з огляду на приписи частини першої статті 103 ЦПК України суд мав призначити у справі судову експертизу навіть без відповідного клопотання відповідачки. До того ж, відповідачка у клопотанні про призначення судової експертизи просила суд витрати на її проведення покласти на обидві сторони порівну.

У відзивах на апеляційні скарги представники сторін заперечують проти доводів і вимог один одного, просять залишити подані апеляційні скарги без задоволення, посилаючись на їх необґрунтованість та вищевикладені обставини.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Литвиненко-Коренюк Н.Л. підтримала свою апеляційну скаргу та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги відповідачки.

Представник ОСОБА_5 - адвокат Новак Н.Ю.в судовому засіданні підтримала подану нею апеляційну скаргу та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги позивача.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином через своїх представників, причини неявки до апеляційного суду не повідомляли, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзивів на них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що у липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на: квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 2 283 тис. грн; квартиру АДРЕСА_3 , вартістю 2 283 тис. грні; ідеальну частку в обсязі 50 % усіх матеріалів і обладнання у вигляді житлового будинку та господарських (допоміжних) споруд, які не введено в експлуатацію, загальною площею 302,5 кв. м, жилою площею 140,8 кв. м, допоміжних споруд (тераси, ганку, будинку охорони, навісу, бані, теплиці, огорожі, колонки питної, каналізаційної споруди, вимощення), а також систем життєзабезпечення, розташованих на земельній ділянці по АДРЕСА_4 , вартістю 3 583 тис. грн; на транспортний засіб мотоцикл марки Honda, 2004 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 52 тис. грн., а всього на загальну суму 6 409 650 грн. Визнати за ОСОБА_6 право власності на: квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 4 419 тис. грн; ідеальну частку в обсязі 50 % усіх матеріалів і обладнання у вигляді житлового будинку та господарських (допоміжних) споруд, які не введено в експлуатацію, загальною площею 302,5 кв. м, жилою площею 140,8 кв. м, допоміжних споруд (тераси, ганку, будинку охорони, навісу, бані, теплиці, огорожі, колонки питної, каналізаційної споруди, вимощення), а також систем життєзабезпечення, розташованих на земельній ділянці по АДРЕСА_4 , вартістю 3 583 тис. грн; на транспортний засіб Suzukі Sх4, 2011 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 305 164 грн, а всього на загальну суму 6 515 814 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року у справі № 753/17895/15-ц позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 : право особистої приватної власності на частину квартиру АДРЕСА_1 ; право особистої приватної власності на частину транспортного засобу Suzukі Sх4, 2011 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 ; право особистої приватної власності на частину транспортного засобу мотоцикла марки Honda, 2004 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 ; право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 ; ідеальну частку в обсязі 50 % усіх матеріалів і обладнання у вигляді житлового будинку та господарських (допоміжних) споруд, які не введено в експлуатацію, загальною площею 302,5 кв. м, жилою площею 140,8 кв. м, допоміжних споруд (тераси, ганку, будинку охорони, навісу, бані, теплиці, огорожі, колонки питної, каналізаційної споруди, вимощення), а також систем життєзабезпечення, розташованих на земельній ділянці по АДРЕСА_4 .

Визнано в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 : право особистої приватної власності на частину квартиру АДРЕСА_1 ; право особистої приватної власності на частину транспортного засобу Suzukі Sх4, 2011 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 ; право особистої приватної власності на частину транспортного засобу мотоцикла марки Honda, 2004 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 ; право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 ; ідеальну частку в обсязі 50 % усіх матеріалів і обладнання у вигляді житлового будинку та господарських (допоміжних) споруд, які не введено в експлуатацію, загальною площею 302,5 кв. м, жилою площею 140,8 кв. м, допоміжних споруд (тераси, ганку, будинку охорони, навісу, бані, теплиці, огорожі, колонки питної, каналізаційної споруди, вимощення), а також систем життєзабезпечення, розташованих на земельній ділянці по АДРЕСА_4 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 , до якої приєдналася ОСОБА_7 , залишено без задоволення, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 13 лютого 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_5 в особі представника Новак Н.Ю. задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 травня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного та обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме та рухоме майно, а також спірне майно збудоване подружжям під час перебування у шлюбі та за спільні кошти, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому воно підлягає поділу між ними в рівних частинах. Доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем не надано.

Вирішуючи спір в частині поділу автомобіля марки Suzukі Sх4, 2011 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , та мотоцикла марки Honda, 2004 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 суди вимог закону не врахували, не звернули уваги на те, що позивач просив визнати за ним право власності на мотоцикл, а за відповідачем на автомобіль, оскільки вони фактично користуються вказаними транспортними засобами та спору щодо їх поділу немає.

Крім того, суди дійшли висновку, що квартира АДРЕСА_1 є неподільним майном, тому за кожним зі сторін підлягає визнанню по ідеальної частини на неї без його реального поділу і виділу в натурі, а квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_3 підлягають поділу в натурі шляхом визнання права власності на квартиру АДРЕСА_5 за позивачем, а на квартиру АДРЕСА_6 - за відповідачем, в той час, як позивач просив визнати за ним право власності на квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_3 , а за відповідачем - на квартиру АДРЕСА_1 .

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, неправильно застосував положення статті 69 СК України, не здійснив поділ спірного майна, з урахуванням позовних вимог, та не зазначив підстави неможливості такого поділу, а визначив частини у спільному майні подружжя, права, на які кожен з них має відповідно до положень сімейного законодавства, не вирішивши при цьому спір, який виник між сторонами.

Крім того, колегія суддів вважала, що оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в цілому, оскільки для правильного вирішення справи необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, встановити вартість частки у цьому майні кожного з подружжя, та вирішити у разі необхідності питання щодо необхідності компенсації вартості часток у спільному майні подружжя.

Відповідачка при новому розгляді справи проти задоволення позову заперечувала, посилаючись серед іншого на неправильність оцінок вартості та складу спільного майна колишнього подружжя, що були зроблені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог. Зокрема, на відміну від наданої позивачем оцінки вартості та складу майна, відповідачка стверджує, що до спільного майна подружжя, яке підлягає поділу (три квартири та будівельні матеріали, використані для створення житлового будинку) належить майно загальною вартістю 3 548 250,00 грн, на підтвердження чого надала копії звітів про оцінку майна, виконаних суб`єктом оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_8 .

Водночас, згідно із звітами про оцінку майна, виконаних ПП «Золотий Лев» на замовлення позивача, загальна вартість спірного майна (три квартири та житловий будинок, який не введений в експлуатацію) становить 13 531 000,00 грн.

При цьому позивач визнає, що спірний будинок не прийнятий в експлуатацію, не зареєстрований як об`єкт нерухомого майна, відтак відповідає критеріям самочинного будівництва, визначеним у статті 376 ЦК України та усталеною судовою практикою.

За таких обставин між сторонами існує спір щодо вартості майна, яке підлягає поділу як спільне майно подружжя, а звіти про оцінку майна, які надані позивачем на підтвердження вартості спірного майна, значно відрізняються від висновків звітів, що були надані відповідачкою.

Суд першої інстанції, з`ясувавши думку сторін та взявши до уваги предмет доказування в межах даної справи, дійшов висновку про необхідність призначення судової будівельно-технічної експертизи, оскільки для з`ясування обставин, що мають значення для справи і на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини, а саме ринкову вартість часток у спірному майні кожного з подружжя, неможливо.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду (стаття 1 Закону України «Про судову експертизу»).

Підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб (частина перша стаття 7-1 Закону України «Про судову експертизу»).

За змістом частин другої, третьої статті 102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

За правилами частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

У відповідності до частини першої статті 104 ЦПК України про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

Відповідно до пункту 1.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу від 26 грудня 2012 року № 1950/5), основними видами (підвидами) експертизи є інженерно-технічна, до якої входять оціночно-будівельна експертизи. До економічної експертизи відноситься експертиза фінансово-господарської діяльності і фінансово-кредитних операцій. Товарознавча експертиза стосується машин, обладнання, сировини та споживчих товарів і транспортно-товарознавча.

З метою більш повного задоволення потреб слідчої та судової практики щодо вирішення питань, які потребують застосування наукових, технічних або інших спеціальних знань, експертними установами організовується проведення інших видів експертиз (крім судово-медичної та судово-психіатричної), у тому числі й тих, що перебувають у стадії наукової розробки.

У розділі ІІІ Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень визначені основні завдання, орієнтовний перелік вирішуваних питань та порядок проведення економічної експертизи.

Судова експертиза повинна призначатися лише для встановлення даних, які входять в предмет доказування у справі, і не може стосуватися тлумачення і застосування правових норм.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для з`ясування обставин, що мають значення для справи (фактичних даних, що входять до предмета доказування), без яких встановити відповідні обставини неможливо, тобто у разі, коли висновки експерта не можуть замінити інші засоби доказування, наявні у справі докази є взаємно суперечливими.

При цьому неприпустимо ставити перед судовими експертами питання, вирішення яких не спрямовано на встановлення даних, що входять до предмета доказування у справі, а також правові питання, вирішення яких згідно з чинним законодавством віднесено до компетенції суду.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12, від 17 вересня 2014 року в справі № 6-131цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження 61-7835сво19).

Таким чином питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Зі змісту оскаржуваної ухвали суду першої інстанції вбачається, що вона відповідає вищевказаним вимогам законодавства та обставинам справи, оскільки представником ОСОБА_5 наведено достатні підстави та обґрунтовані мотиви для висновку про необхідність призначення у справі № 753/5478/19 судової експертизи з метою визначення ринкової вартості нерухомого майна, яке є предметом поділу між сторонами, в тому числі шляхом стягнення відповідної компенсації за відхилення від рівності вартості часток у спільному майні.

Відповідно до змісту статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічне положення закріплене в частині другій статті 372 ЦК України.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У пунктах 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 3 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

З урахуванням наведеного, ринкова вартість спірного майна входить в предмет доказування у цій справі, а тому у випадку недосягнення між сторонами згоди щодо його вартості, кожен з них вправі доводити перед судом дійсну вартість цього майна доступними способами доказування, зокрема й шляхом призначення судової експертизи.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 13 ЦПК України, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) (пункт 81 зазначеної постанови): «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».

Отже, ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції, вірно встановивши обставини справи та характер спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення клопотання представника ОСОБА_5 - адвоката Новак Н.Ю. про призначення судової будівельно-технічної експертизи для визначення ринкової вартості спірних квартир та будівельних матеріалів, використаних при виконанні будівельних робіт житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, які не введені в експлуатацію, оскільки без залучення спеціальних знань у зазначеній галузі неможливо буде встановити обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, зокрема, дійсної вартості на час розгляду справи вказаного майна, яке є предметом поділу між сторонами, в тому числі шляхом стягнення грошової компенсації за відхилення від рівності часток у спільному майні, що входить в предмет доказування у даній справі, а в матеріалах справи з приводу вказаних обставин наявні звіти про оцінку майна, висновки яких є взаємно суперечливими.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що постанова суду касаційної інстанції, якою скасовано попередні судові рішення у цій справі, не містить вказівок або рекомендацій щодо призначення судової експертизи, а новий розгляд має здійснюватися у межах, визначених судом касаційної інстанції, не заслуговують на увагу, оскільки колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вказала, що для правильного вирішення справи суду першої інстанції необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, встановити вартість частки у цьому майні кожного з подружжя, та вирішити у разі необхідності питання щодо необхідності компенсації вартості часток у спільному майні подружжя.

Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Тобто після направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, цей суд зобов`язаний врахувати висновки та мотиви, зазначені в постанові суду касаційної інстанції, навіть якщо сторони з ними не згодні. Суд має усунути допущені порушення, які стали підставою для скасування попереднього рішення, і розглянути справу повторно в межах, визначених судом вищої інстанції.

З наведених підстав також підлягають відхиленню посилання сторони позивача на те, що на стадії нового розгляду справи призначення судової експертизи суперечить чинному законодавству України, оскільки норми ЦПК України не містять заборони щодо вирішення судом клопотань учасників справи після скасування ухвалених у справі рішень і передачі справи на новий розгляд до місцевого суду.

Судом першої інстанції було створено рівні можливості учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав, що є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін, в судовому засіданні забезпечено можливість представникам сторін висловити свої думки та/або заперечення щодо призначення судової експертизи.

При цьому застосування норм права і оцінка здобутих у процесі розгляду справи доказів на предмет їх належності та допустимості є саме прерогативою суду і відбувається під час розгляду справи по суті, а не на стадії підготовчого провадження. Невідповідність зазначених у заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для відмови у задоволенні чи часткового задоволення позову по суті спору, а не для відмови у реалізації учасником справи його процесуальних прав, в тому числі на проведення судової експертизи.

Досліджуючи сукупність передбачених частиною першою статті 103 ЦПК України підстав, за яких суд призначає експертизу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставини даного спору, з урахуванням змісту постановлених перед експертом питань, доводів позовної заяви і відзиву на неї, а також принципу змагальності і рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд, вимагають залучення фахівців, які мають спеціальні знання у певній галузі, а висновок експертизи не буде мати для суду наперед встановленого значення, оскільки оцінюється у сукупності з іншими доказами у справі (стаття 110 ЦПК України).

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 на те, що зупинення провадження у справі в зв`язку із призначенням судової експертизи призведе до затягування її розгляду протягом розумного строку є необґрунтованими, оскільки відповідно до статті 125 ЦПК України зупинення провадження у справі зупиняє перебіг процесуальних строків. З дня відновлення провадження перебіг процесуальних строків продовжується.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_5 про те, що суд першої інстанції необґрунтовано поклав на неї обов`язок з оплати проведення судової експертизи, яка необхідна для об`єктивного вирішення спору в інтересах обох сторін, а не лише за ініціативою відповідачки, то колегія суддів їх відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до роз'яснень, викладених у абзаці 2 пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», оплата експертизи в цивільній справі провадиться за рахунок сторони, яка порушила відповідне клопотання. Якщо експертиза призначається за клопотанням обох сторін або з ініціативи суду, кошти на її оплату вносяться обома сторонами порівну. У разі незгоди сторони (сторін) оплатити вартість експертизи суд розглядає справу на підставі наявних доказів.

Як зазначив Верховний Суд у постановах від 10 лютого 2021 рокув справі № 205/2554/14, від 29 квітня 2024 рокуу справі № 638/2241/15-ц та інших своїх рішеннях, проведення експертизи спеціалізованими установами у цивільному судочинстві здійснюється на платній основі - за рахунок замовника, така оплата експертизи в цивільній справі провадиться за рахунок сторони, яка порушила відповідне клопотання.

У справі, яка переглядається, ініціатором проведення судової будівельно-технічної експертизи є сторона відповідачки, яка не погодилась із визначеною позивачем вартістю спірного майна, що підлягає поділу між сторонами, а тому суд першої інстанції правомірно поклав на ОСОБА_5 витрати, пов`язані із проведенням зазначеної експертизи.

Посилання в апеляційній скарзі відповідачки на постанову Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 235/785/20 є неспроможними, оскільки під номером справи 235/785/20 у Єдиному державному реєстрі судових рішень наявні лише постанови Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 25 лютого 2020 року та Донецького апеляційного суду від 25 березня 2021 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 130 КУпАП.

Інші постанови Верховного Суду, про які представник відповідачки зазначає в апеляційній скарзі, а саме від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 та 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц, також не містять правових висновків про те, що попередні витрати на проведення судової експертизи розподіляються між сторонами порівну, незалежно від того, хто саме заявив відповідне клопотання.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідачки є необґрунтованими і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції в оскаржуваній нею частині, а зводяться до посилань на обставини та судову практику, яких не існує.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційних скарг сторін.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставинколегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційних скарг є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції щодо призначення у даній справі судової будівельно-технічної експертизипостановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстави для її скасування відсутні.

Постанова апеляційного суду, яка прийнята з наведеного процесуального питання, не стосується вирішення спору по суті та не є остаточним судовим рішенням у справі, тому відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 21 травня 2025 року про призначення у даній справі судової будівельно-технічної експертизизалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній