Справа № 464/6681/25
пр.№ 2/464/2870/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.11.2025 Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Чорна С.З.

секретаря судових засідань Сенюга М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Львова позовну заяву ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

за участі:

представник позивача ОСОБА_2 ,

представник відповідача Негря Г.Ю.,

в с т а н о в и в :

представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася в суд із позовною заявою в якій просить стягнути з Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 91639.68 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000.00 грн. та сплачений судовий збір.

В обгрунтування позовної заяви представник позивача ОСОБА_2 покликається на те, що ОСОБА_1 , 1960 р.н., з 12 березня 1999 року по 30 квітня 2024 року працював у Львівському міському комунальному підприємстві "Львівтеплоенерго". 12 березня 1999 року був прийнятий в ТЕЦ-1 на дільницю по прокладці та ремонту теплових мереж слюсарем з ремонту обладнання теплових мереж згідно наказу № 33-к від 12.03.1999р. 05 травня 1999 року був переведений в ЦРРТМ слюсарем з ремонту устаткування теплових мереж 5 розряду згідно наказу № 61-к від 05.05.1999р. 01 квітня 2002 року йому присвоєний шостий розряд слюсаря з ремонту устаткування теплових мереж згідно наказу № 109-к від 01.04.2002р. 01 серпня 2007 року я був переведений в спеціалізований ремонтно-будівельний цех на цю ж посаду згідно наказу № 257-к від 01.08.2007р. 01 листопада 2008р. був переведений на район магістральних теплових мереж слюсарем з ремонту устаткування теплових мереж шостого розряду згідно наказу №654-к від 13.11.2008. 03 лютого 2014 року я був переведений на Галицький район теплових мереж слюсарем з обслуговування теплових пунктів по четвертому розряду згідно наказу №57-к від 03.02.2014. 30 квітня 2024 року був звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України згідно наказу № 293/к від 30.04.2024. Постановою Львівського апеляційного суду від 27 березня 2025 року по справі № 462/5315/24 за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення недорахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати було ухвалено стягнути з відповідача на його користь 53 847,00 грн. недорахованої заробітної плати за період з 01.01.2010р. по 30.09.2015р., з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків, зборів та інших обов`язкових платежів, та 133 277,78 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків, зборів та інших обов`язкових платежів, а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн. 15 липня 2025 року мені було фактично виплачено відповідачем 53 847 грн. недорахованої заробітної плати за період з 01.01.2010р. по 30.09.2015р., з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків, зборів та інших обов`язкових платежів, та 133 277,78 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків, зборів та інших обов`язкових платежів,, а всього 187 124,78 грн. (з утриманням із цих сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вищевказаним судовим рішенням встановлено порушення відповідачем його трудового права, зокрема, невиплати заробітної плати станом на день звільнення 30 квітня 2024 року. Отже, дана обставина не потребує додаткового доведення. Відповідно до розрахункових листків моя заробітна плата за лютий 2024 та березень 2024 становила 29 158,18 грн. (14 329,09 грн. + 14 829,09 грн.) Ним було відпрацьовано за лютий 2024 та березень 2024 336 робочих годин (168 роб. год. + 168 роб.год.). Середньогодинна заробітна становить: 29 158,18 грн. : 336 роб.год. = 86,78 грн. Таким чином, середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки по день фактичного розрахунку, обчислюється шляхом множення 86,78 грн. (середньогодинної заробітної плати) на кількість робочих годин, за весь час затримки. Враховуючи, що з дня звільнення з роботи, а саме з 30.04.2024р. заробітна плата не була виплачена мені в повному обсязі, тому, у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити мені середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто, починаючи з 01.05.2024 по 31.10.2024. Разом кількість робочих годин, за весь час затримки розрахунку (6 місяців), тобто, починаючи з 01.05.2024р. по 31.10.2024р. становить 1056 робочих годин. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з Львівського міського комунального підприємства „Львівтеплоенерго на мою користь становить: 86,78 грн. (середньогодинна заробітна плата) х 1056 (кількість робочих годин) = 91 639,68 грн. У зв`язку із вищенаведеним позовну заяву просить задоволити.

Ухвалою від 14.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

31.10.2025 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якої остання просить відмовити у позовній заяві у зв`язку із пропуском позовної давності. В обгрунтування покликається на те, що вимога про стягнення 91639,68 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є необгрунтованою. Позивачем пропущено строк на звернення до суду з позовною вимогою.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала з підстав, що викладені у такому.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення учасників розгляду, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити з таких підстав.

Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , з 12 березня 1999 року по 30 квітня 2024 року працював у Львівському міському комунальному підприємстві "Львівтеплоенерго", що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 .

12 березня 1999 року ОСОБА_1 прийнятий в ТЕЦ-1 на дільницю по прокладці та ремонту теплових мереж слюсарем з ремонту обладнання теплових мереж згідно наказу № 33-к від 12.03.1999р.

05 травня 1999 року ОСОБА_1 був переведений в ЦРРТМ слюсарем з ремонту устаткування теплових мереж 5 розряду згідно наказу № 61-к від 05.05.1999.

01 квітня 2002 року ОСОБА_1 присвоєний шостий розряд слюсаря з ремонту устаткування теплових мереж згідно наказу № 109-к від 01.04.2002р.

01 серпня 2007 року я ОСОБА_1 переведений в спеціалізований ремонтно-будівельний цех на цю ж посаду згідно наказу № 257-к від 01.08.2007р.

01 листопада 2008р. ОСОБА_1 був переведений на район магістральних теплових мереж слюсарем з ремонту устаткування теплових мереж шостого розряду згідно наказу № 654-к від 13.11.2008р.

03 лютого 2014 року ОСОБА_1 був переведений на Галицький район теплових мереж слюсарем з обслуговування теплових пунктів по четвертому розряду згідно наказу № 57-к від 03.02.2014р.

30 квітня 2024 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України згідно наказу № 293/к від 30.04.2024р.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 20.01.2025 по справі №462/5315/24 в задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення недонарахованої заробітної плати, компенсацію втрати частини заробітної плати, - відмовлено.

Постановою Львівського Апеляційного суду від 27.03.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задоволено. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 січня 2025 року скасовано, ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення недонарахованої заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати, задоволено. Вирішено стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 недонараховану заробітну плату за період з 01 січня 2010 року по 30 вересня 2015 року у розмірі 53 847 грн 00 коп., з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 133 277 грн 78 коп., з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн 00 коп. Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 871 грн 25 коп. за розгляд справи судом першої інстанції та 2 806 грн 87 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

15.07.2025 позивачу було фактично виплачено відповідачем 53 847 грн. недорахованої заробітної плати за період з 01.01.2010 по 30.09.2015, з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків, зборів та інших обов`язкових платежів, та 133 277,78 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків, зборів та інших обов`язкових платежів,, а всього 187 124,78 грн. (з утриманням із цих сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору).

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено,що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач ОСОБА_1 , зазначив проте,що в порушення вимог ст.116 КЗпП України в день його звільнення 30.04.2024 відповідачем не було проведено із ним повного розрахунку. На виконання вимог судового рішення повний розрахунок роботодавцем проведено лише 15.07.2025 року. А тому керуючись положеннями ст.117 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин звільнення позивача) позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду із вимогою про стягнення грошових коштів в розмірі 91639,68 грн, що є його середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який розраховано за весь час затримки розрахунку, але не більше ніж за останні 6 місяців після звільнення - починаючи з 01.05.2024 по 31.10.2024.

Таким чином, спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу права позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до положень ст.47 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

У відповідності до положень ст.116 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

У випадку невиконання вимог ст.47,116 КЗпП України в частині затримки розрахунку при звільненні наступає відповідальність передбачена ст.117 КЗпП України, відповідно до якої у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначеністаттею 116цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановленийчастиною першоюцієї статті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) вказано, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки,вихідна допомогатощо).

Як зазначено вище, 30.04.2024 позивач ОСОБА_1 був звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України на підставі наказу №293/к від 30.04.2024.

Однак, повний розрахунок з таким в день звільнення проведено не було.

Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19)».

Позивачу ОСОБА_1 15.07.2025 було фактично виплачено відповідачем вищевказану по рішенню Львівського Апеляційного суду від 27.03.2025 по справі №462/5315/24 недораховану заробітну плату та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Так, відповідно достатті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно із Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Спірні правовідносини охоплюють період, який виник після 19 липня 2022 року.

Незважаючи на визначення приписами статті 117 КЗпП України невиплачених працівнику сум як оспорюваних та неоспорюваних, ця обставина не впливає на дату виникнення спірних правовідносин, оскільки вони прямо пов`язані з обов`язком роботодавця розрахуватися з працівником в строк, встановлений приписами статті 116 КЗпП України, яким переважно є день звільнення.

Отже, датою виникнення правовідносин, урегульованих статтею 117 КЗпП Україниу цій справі, є 30.04.2024 - дата звільнення позивача та дата розрахунку з ним, а саме 15.07.2025.

За таких обставин застосуванню до спірних правовідносин належать приписи статті 117 КЗпП Українив редакції на момент їхнього виникнення, тобто після набрання чинності закону Законом №2352-ІХ.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року N13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N? 100 від 08.02.1995 року.

Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 6 місяців за період з 01 травня 2024 року по 31.10.2024 року в розмірі 91639,67 грн. позивачем проведено відповідно до даного Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за№100 від 8 лютого 1995 року (далі - Порядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з Львівсько,го міського комунального підприємства „Львівтеплоенерго" на користь ОСОБА_1 становить: 86,78 грн. (середньоденна заробітна плата) х 1056 (кількість робочих днів) = 93639,68грн.

Суд бере до уваги поданий стороною позивача розрахунок середнього заробітку за час затримки у розрахунку, оскільки такий проведено у відповідності до вимог чинного законодавства, крім того, такий стороною відповідача не спростовано, та сторона відповідача свого розрахунку суду не представила.

А відтак з урахуванням наведеного суд приходить про висновку про обґрунтованість заявленої позивачем вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у заявленому в позовній заяві розмірі.

Відповідно до положень ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбаченихчастиною другоюцієї статті.

У відповідності до позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 02.12.2020 у справі№ 751/1198/18, перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.

Наслідки пропуску строку звернення до суду у вигляді відмови в задоволенні позову застосовуються судом лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але такі строки пропущено та підстав для їх поновлення не встановлено. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості (постанова КЦС ВС від 06 липня 2022 року, справа № 148/201/21, провадження № 61-16063 св 21).

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

У даному випадку слід застосовувати висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, згідно з яким оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Відтак, не виплата позивачу грошового забезпечення у належному розмірі, зумовлює нездійснення повного розрахунку при звільненні, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Верховний Суд у постанові від 25 травня 2023 року у справі № 540/1218/21, яка стосувалась вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку, вказав, що враховуючи, що вихідну допомогу особі мали виплатити при звільненні (з органів прокуратури), однак цього зроблено не було (у зв`язку з чим і виник спір), то задовольняючи позовні вимоги про стягнення/нарахування цієї допомоги, одночасно є підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення/нарахування вихідної допомоги.

Крім того, Верховний Суд України також неодноразово висловлював таку правову позицію. Зокрема, у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15), проаналізувавши вимоги статей 116, 117 КЗпП України, дійшов висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченоїстаттею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

З урахуванням вищенаведеної сформованої Верховним Судом судової практики щодо застосування положень ст. 117 КЗпП України, суд приходить до висновку про те, що відповідальність роботодавця за ст. 117 КЗпП України триває з моменту непроведення фактичного розрахунку (як правило день звільнення) і до проведення повного фактичного розрахунку, тобто є триваючи правопорушення, однак згідно внесених до ст. 117 КЗпП України законодавчих змін, які набрали чинності 19.07.2022 року, законодавець обмежив можливість стягнення з роботодавця відповідних коштів лише за певний період, який не може перевищувати 6 місяців, що при цьому не скорочує самого фактичного періоду затримки у розрахунку, який може перевищувати 6-місячний строк.

А тому, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Оскільки, як зазначено вище повний розрахунок із позивачем проведено 15.07.2025 року, що жодна із сторін не оспорює, а з позовом позивач звернувся 25.09.2025 року, то суд приходить до висновку, що позивачем дотримано 3-місячний строк на звернення до суду із вимогою про вирішення трудового спору.

Щодо розподілу судових витрат:

Згідно з п. 12 ч.3 ст.2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так як позивач при зверненні до суду сплатив за заявлену вимогу судовий збір в розмірі 969 грн., то зважаючи на те, що заявлена позивачем вимога підлягає до задоволення в повному обсязі, а відтак з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення документально підтверджений та сплачений судовий збір в розмірі 969 грн.

Щодо витрат на правничу допомогу:

Згідно положень ч. 1 - 4ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бутиспівмірниміз: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК Україн ивизначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, суд приймає до уваги позицію викладену у додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 року загалом, та зокрема щодо обов`язку доведення неспівмірності витрат, який покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Крім цього, щодо принципу змагальності, який знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та 6ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) від 27.06.2018 року, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 753/15687/15-ц від 14.11.2018 року, № 753/15683/15 від 26.09.2018 року, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду № 910/3929/18 від 18.06.2019 року.

Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, у прохальній частині позову міститься вимога про стягнення з відповідача 5 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Так, на підтвердження надання правничої допомоги у визначеному розмірі, до матеріалів справи долучено: витяг з договору про надання правничої (правової) допомоги, договір про надання правничої (правової) допомоги від 23.09.2025 року, укладеного між адвокатом Прімєровою Н. Г. та Крищук Й.М.; копію свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю серії ЛВ № 000279 від 15.10.2015 року; копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги;копію додаткової угоди № 1 до договору,згідно п.1 якої відповідно до п. 2.3.1 Договору сторони погодили вартість роботи адвоката у сумі 5 000 грн.; акт приймання-передачі до договору про надання правової допомоги,із зазначенням найменування робіт та наданих послуг на загальну суму 5 000 грн. ; розрахунок суми судових витрат (на професійну правничу допомогу) у сумі 5 000 грн. ;квитанцію до платіжної інструкції на переказ коштів у сумі 5 000 грн.

Суд приймає до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплаченостороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Суд враховує, що втручання у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому у положенняхст. 627 ЦК України, принципу«pacta sunt servanda»та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому уст. 43 Конституції України(відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду №910/15191/19 від 01.10.2020 року).

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч. 1ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК Українистановить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписамистатті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так іоцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката абоз власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21, провадження № 12-14гс22).

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (постанова Верховного Суду від 12.01.2023 року у справі №910/8342/21).

Метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 30.01.2023 року № 910/7032/17).

Так, Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової Постанови Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) від 19.02.2020 року.

Також Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, усі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Окремо суд приймає правову позицію Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказану у додатковій постанові від 03.10.2024 року у справі № 357/8695/23, згідно якоїдля суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність й розумність.

Отже при визначенні суми відшкодування, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Враховуючи вищенаведене, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених судових витрат, предмет позову, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також врахувавши поведінку сторони під час розгляду справи,суд вважає що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню у визначеному ним розмірі - у сумі 5 000 грн., що у даній справі відповідає критеріям розумності, співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору.

А тому заявлена сума витрат на правову допомогу підлягає стягнення з відповідача Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" на користь позивача ОСОБА_1 +.

Керуючись статтями 10,12,13,76-80,259,263,264,273,354,355 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

позов ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 91639,68 грн.,

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений при поданні позову в розмірі 969 грн., та 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку визначеному ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго», , адреса місцезнаходження: м.Львів, вул.Д.Апостола, 1.

Повне судове рішення складено 18.11.2025.

Суддя