ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 501/896/23

провадження № 61-2569св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи: Одеська товарна біржа, приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Шевченко Валерія Марківна,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргуОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_6 , на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29 червня 2023 року у складі судді Смирнова В. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 26 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Лозко Ю. П., Кострицького В. В., Стахової Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дійсним.

Позов мотивований тим, що вона є двоюрідною сестрою та спадкоємицею майна ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 13338 від 22 березня 1996 року, укладеного на Одеській товарній біржі, набув у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Того ж дня вказаний договір було зареєстровано на Одеській товарній біржі в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за №13338. Продавцями за договором були власники квартири: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яка діяла у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На виконання вимог пункту 8 договору та вимог чинного на той час законодавства, ОСОБА_7 зареєстрував право власності на квартиру у Іллічівському бюро інвентаризації і приватизації житлового фонду, про що у реєстровій книзі №ПР-10 на сторінці №10 зроблено реєстровий запис №28, що підтверджується реєстраційним свідоцтвом від 06 травня 1996 року. Факт здійснення сторонами своїх обов`язків за договором підтверджується змістом письмової угоди та відповідною реєстрацією.

За її заявою 27 травня 2021 року приватним нотаріусом Чорноморського міського округу Одеської області Шевченко В. М. зареєстровано спадкову справу №67718789 щодо спадкування майна ОСОБА_7 . Листом від 13 лютого 2023 року за №10/02-14 приватний нотаріус Шевченко В. М. повідомила її про неможливість оформлення спадкових справ через невідповідність договору вимогам законодавства, а саме положенням ЦК УРСР (1963 року) та статей 1, 5, 8, 16 Закону України «Про товарну біржу» в частині перевищення продавцями повноважень щодо вчинення правочину на товарній біржі від імені неповнолітніх осіб.

Однак розпорядженням виконавчого комітету Іллічівської міської ради народних депутатів № 152/2 від 19 березня 1996 року, як органу опіки та піклування, громадянці ОСОБА_2 було надано дозвіл на продаж часток квартири, що належало ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Отже, під час відчуження квартири ОСОБА_2 діяла від імені неповнолітніх осіб з достатнім обсягом цивільної право та дієздатності, що спростовує позицію нотаріуса про недійсність договору через ущемлення прав неповнолітніх дітей як співвласників квартири.

Договір не визнавався недійсним в судовому порядку будь-якою особою, а здійснивши державну реєстрацію права власності на квартиру за спадкодавцем у Іллічівському бюро інвентаризації і приватизації житлового фонду, держава цим самим визнала право власності спадкодавця на зазначену у договорі квартиру. При укладенні договору дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків. Крім того, на цей час є неможливим нотаріальне оформлення договору у зв`язку зі смертю ОСОБА_7 .

Наведені обставини є перешкодами позивачці в реалізації її права на спадкування, за захистом яких вона звернулася до суду з цим позовом.

За життя спадкодавець не склав заповіту, на час відкриття спадщини не існувала будь-яких інших спадкоємців, крім неї як спадкоємця п`ятої черги за законом. Оскільки в позасудовому порядку вона не може оформити своїх спадкових прав, вимушена звернутись до суду з цим позовом.

ОСОБА_1 просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 13338 від 22 березня 1996 року, який укладений на Одеській товарній біржі між ОСОБА_7 , з однієї сторони, та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , з другої сторони, предметом за яким є квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 21,4 кв. м.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 29 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надала суду доказів, що її право власності на квартиру АДРЕСА_2 не визнається чи оспорюється будь-якою особою, зокрема, відповідачем у справі.

На момент переходу права власності позивача на квартиру АДРЕСА_2 правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Зі змісту договору №13338 від 22 березня 1996 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог статті 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Одеській товарній біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Відповідно до вимог ст. 227 ЦК УРСР підлягає реєстрації в БТІ за місцем знаходження нерухомості.

Зазначений договір купівлі-продажу був укладений спадкодавцем (з однієї сторони) та продавцями - фізичними особами, серед яких було двоє малолітніх дітей (з другої сторони).Згідно зі статтею 11 ЦК УPCP здатність громадянина своїми діями набувати цивільних прав і створювати для себе цивільні обов`язки (цивільна дієздатність) виникає у повному обсязі з настанням повноліття, тобто, після досягнення вісімнадцятирічного віку. Згідно зі статтею 48 ЦК УPCP недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Одеського апеляційного суду від 26 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29 червня 2023 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивовано тим, що чинним законодавством України на момент вчинення правочину не було передбачено такої форми угоди, як біржова. У період укладання оспорюваного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання такої вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. Положення статті 227 ЦК УРСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири). Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього слідує, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 26 листопада 2018 року в справа №205/8493/16-ц (провадження №61-40951св18), від 01 квітня 2020 року в справі №754/1466/15-ц (провадження №61-11804св18), від 21 липня 2021 року в справі №640/3509/19 (провадження №61-10287св20).

Таким чином, угоди щодо придбання на біржових торгах жилого будинку (квартири) чи його (її) частини вимагають оформлення в нотаріальній формі. Ураховуючи викладене, немає різниці, де фізичні або юридичні особи уклали угоду - на біржі чи поза нею. Тому необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року в справі №640/3509/19 (провадження №61-10287св20).

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі у теперішній час не бажають посвідчити зазначений договір в нотаріальній конторі, доказів навмисного ухилення їх від нотаріального оформлення угоди позивачка суду не надала. Встановивши, що вказаний договір-купівлі продажу квартири нотаріально посвідчений не був, а доказів навмисного ухилення відповідачів від нотаріального оформлення угоди позивач суду не надала, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваного правочину дійсним. Суд першої інстанції у порушення вказаних вимог не звернув уваги на те, що відмовити у задоволенні позову необхідно саме з наведених підстав.

Висновки щодо застосування норм права, що містяться у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржниця, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається, обставини, встановлені судом в цій справі, суттєво відрізняються від обставин, встановлених у вказаних справах.

Аргументи учасників справи

19 лютого 2024 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду; скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди зробили помилковий висновок про те, що укладений на Одеській товарній біржі договору купівлі-продажу квартири від 22 березня 1996 року є недійсним у зв`язку з недотриманням нотаріальної форми, оскільки фактично відповідно до статті 227 ЦК УРСР лише договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Водночас згідно зі статтею 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі, а стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» містила пряму норму про те, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

У своїх постановах Верховний Суд вказував, що договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку, укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним. Проте договір купівлі-продажу квартири, укладений на товарній біржі, не визнавався недійсним в судовому порядку будь-якою особою.

На момент укладання договору між сторонами було досягнуто згоди зі всіх істотних умовах, сторонами спірного договору виконано його умови у повному обсязі, продавець передав, а покупець прийняв квартиру та сплатив за неї обумовлену договором грошову суму. 06 травня 1996 року покупець зареєстрував договір в БТІ Міської адміністрації Іллічівської міської ради народних депутатів, що не суперечило чинному на той момент законодавства. Отже, ОСОБА_7 повністю виконав умови договору та зареєстрував його у передбаченому порядку та до дня смерті проживав у придбаній квартирі. Після смерті спадкодавця та по цей час квартира перебуває під її наглядом та у її розпорядженні.

Апеляційний суд вказав, що позивач не довела факт ухилення іншою стороною договору купівлі-продажу від його нотаріального посвідчення, проте не враховано, що покупець за договором ( ОСОБА_7 ) помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що за будь-яких обставин виключає можливість нотаріального посвідчення договору за його участі.

Суди не продемонстрував готовність держави забезпечити реалізацію позивачем права на спадкування за відсутності будь-яких інших механізмів його реалізації.

Існує необхідність у передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки має місце неоднакове застосування Верховним Судом статті 227 ЦК УРСР. При цьому, моніторинг Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить про множинне трактування судами першої та апеляційної інстанцій положень статті 227 ЦК УРСР щодо визнання дійсними договорів купівлі-продажу квартир, укладених на біржі. Отже, існує потреба формування єдиної правозастосовної практики в контексті застосування судами статті 227 ЦК УРСР при розгляді справ щодо форми правочинів (договорів), вчинених за участю громадян, за якими відбувалось набуття право власності на об`єкти нерухомого майна у період часу з 1991 року до набрання чинності ЦК України.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження. Відкрито касаційне провадження у справі.

В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підставу, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 183/900/17, від 29 травня 2019 року у справі № 489/7537/15-ц, від 26 листопада 2018 року у справі № 205/8493/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 754/1466/15-ц, від 21 липня 2021 року у справі № 640/3509/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 754/1466/15-ц).

Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини

Суди встановили, що розпорядженням № 152/2 від 19 березня 1996 року виконавчого комітету Іллічівської міської ради народних депутатів як органу опіки та піклування надано дозвіл ОСОБА_2 на продаж частини квартири, що належала неповнолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 19-21).

22 березня 1996 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах малолітніх: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 на Одеській товарній біржі укладено у письмовій формі договір купівлі-продажу № 13338, за умовами якого ОСОБА_3 та ОСОБА_2 продали, а ОСОБА_7 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Зі змісту договору він укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Одеській товарній біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Відповідно до вимог статті 227 ЦК УРСР договір підлягає реєстрації в БТІ за місцем знаходження нерухомості.

Відповідно до реєстраційного посвідчення КП «БТІ» право приватної власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу №13338 від 22 березня 1996 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, після смерті ОСОБА_7 відкрито спадкову справу № 67718789.

ОСОБА_1 приватним нотаріусом Шевченко В. М. надано лист № 10/02-14 від 13 лютого 2023 року, у якому вказано про неможливість оформлення спадкових справ через невідповідність договору вимогам законодавства, а саме положенням ЦК УРСР (1963 року) та положенням статей 1, 5, 8, 16 Закону України «Про товарну біржу» в частині перевищення продавцями повноважень щодо вчинення правочину на товарній біржі від імені неповнолітніх осіб.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частина третя статті 5 ЦК України).

Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (стаття 47 ЦК УРСР).

Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей (частина перша статті 48 ЦК УРСР).

Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів (стаття 227 ЦК УРСР).

Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20 (провадження

№ 61-11523сво23) зазначено:

«у статті 227 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод було обов`язкове лише у випадках укладення договору купівлі-продажу жилого будинку. В ЦК УРСР не передбачалося обов`язку нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу квартири, у тому числі у випадку укладення договору, стороною якого є фізична особа (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 березня 2018 року в справі № 904/4573/16, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 вересня 2019 року в справі № 903/729/16, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 183/900/17 (провадження № 61-9101св21));

Цивільний кодекс Української РСР не встановлював інституту нікчемності правочину, який запровадили аж у ЦК України, що набрав чинності 1 січня 2004 року. Єдиним механізмом підтвердження недійсності угоди, що існував до появи вказаного інституту, було визнання такої недійсності за рішенням суду (див. пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21));

за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року в справі № 671/22/19 (провадження № 61-9511сво19));

правочин чи договір з`являються як юридичний факт в момент їх вчинення. Недійсність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання;

саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на те чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності, яка форма встановлена законом щодо правочину чи договору на момент його вчинення. Тому при вирішенні питання щодо кваліфікації правочину чи договору як недійсного має застосовуватися той закон, який був чинний на момент його вчинення; в ЦК УРСР 1963 року не передбачалося конструкції нікчемності правочину чи договору;

правочин чи договір, які вчинялися під час чинності ЦК УРСР 1963 року, могли бути визнанні недійсними на підставі рішення суду; норми ЦК України 2003 року щодо недійсності правочинів не можуть бути застосовані при вирішенні спору про недійсність правочину чи договору, який вчинявся під час чинності ЦК УРСР 1963 року;

на рівні ЦК УРСР 1963 року не передбачалося правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів;

у частині другій статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) міститься спеціальна норма щодо положень статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року. Адже статті 47 і 227 ЦК УРСР 1963 року внормовували форму угоди/договору купівлі-продажу жилого будинку, а частина друга статті 15 Закону «Про товарну біржу» регулювала форму цього договору у вужчому розумінні - як укладеного на товарній біржі;

спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року) нормами (lex specialis derogat generali). Прийнята пізніше в часі спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин))) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року) нормами (lex posterior derogat priori). Відповідно, укладення договору на товарній біржі унеможливлювало його нотаріальне посвідчення в силу прямої вказівки на це в законі».

Підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій, нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії, визначені статтею 49 Закону України «Про нотаріат».

Згідно зі статтею 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 185/9284/23 вказано, що «можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судова процедура оскарження має на меті забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-цзазначено, що «обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має бути ефективним, тобто призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Велика Палата Верховного Суду вважає, що закріплене у статті 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може призвести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

У справі, що переглядається:

звертаючись до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна № 13338 від 22 березня 1996 року, укладеного на Одеській товарній біржі між ОСОБА_7 (спадкодавцем) та відповідачами, ОСОБА_1 необхідність звернення до суду з вказаною вимогою посилалась на те, що вона є спадкоємцем ОСОБА_7 та не може оформим спадкові права. Листом від 13 лютого 2023 року за №10/02-14 приватний нотаріус Шевченко В. М. повідомила її про неможливість оформлення спадкових справ через невідповідність договору вимогам законодавства, а саме положенням ЦК УРСР (1963 року) та статей 1, 5, 8, 16 Закону України «Про товарну біржу», що фактично є відмовою в оформленні права на спадщину;

відмовляючи у задоволенні позову з різних мотивів, як суд першої інстанції, так і апеляційний суд, вважали, що договір купівлі-продажу від 22 березня 1996 року не відповідає положенням чинного на момент його укладення законодавства та є недійсним, зокрема, суд першої інстанції фактично погодився з підставами відмови в оформлення спадкових прав ОСОБА_1 , викладеним у листі приватного нотаріуса Шевченко В. М. (перевищення продавцями повноважень щодо вчинення правочину на товарній біржі від імені неповнолітніх осіб), апеляційний суд виходив з того, що вказаний договір належало посвідчити нотаріально, чого не було зроблено, а доказів навмисного ухилення відповідачів від нотаріального оформлення угоди позивач суду не надала;

суди не звернули уваги, що у статті 227 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод було обов`язкове лише у випадках укладення договору купівлі-продажу жилого будинку. В ЦК УРСР не передбачалося обов`язку нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу квартири, у тому числі у випадку укладення договору, стороною якого є фізична особа (див., зокрема, постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 березня 2018 року в справі № 904/4573/16, від 04 вересня 2019 року в справі № 903/729/16, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 183/900/17); в ЦК УРСР 1963 року не передбачалося конструкції нікчемності правочину чи договору, правочин чи договір, які вчинялися під час чинності ЦК УРСР 1963 року, могли бути визнанні недійсними на підставі рішення суду; на рівні ЦК УРСР 1963 року не передбачалися правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів; у частині другій статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) міститься спеціальна норма щодо положень статтей 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року, адже статті 47 і 227 ЦК УРСР 1963 року внормовували форму угоди/договору купівлі-продажу жилого будинку, а частина друга статті 15 Закону «Про товарну біржу» регулювала форму цього договору у вужчому розумінні - як укладеного на товарній біржі; прийнята пізніше в часі спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу») має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року) нормами, відповідно, укладення договору на товарній біржі унеможливлювало його нотаріальне посвідчення в силу прямої вказівки на це в законі;

оскільки суди встановили, що вказаний договір купівлі-продажу квартири укладено на Одеській товарній біржі 22 березня 1996 рокувідповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу», то цей договір не підлягав нотаріальному посвідченню. Суди також встановили, що право приватної власності ОСОБА_7 на квартиру на підставі договору купівлі-продажу №13338 від 22 березня 1996 року зареєстровано КП «БТІ» 06 травня 1996 року на виконання вимог статті 227 ЦК УРСР. З урахуванням наведеного та за відсутності рішення суду про визнання недійсним вказаного договору, у приватного нотаріуса Шевченко В. М. та судів не було підстав для висновку, що цей договір не відповідає положенням чинного на момент його укладення законодавства або є недійсним;

разом з тим, на підставі частини другої статті 47 ЦК УРСР за вимогою сторони угоди, її правонаступників суд може визнати дійсною тільки угоду, яка відповідно до чинного законодавства підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Оскільки вказаний договір купівлі-продажу квартири не підлягав нотаріальному посвідченню, це унеможливлює задоволення позову ОСОБА_1 про визнання його дійсним. Такий спосіб захисту як визнання дійсною дійсної угоди очевидно є неналежним, що є самостійною підставою для відмови в позові;

за змістом позовних вимог ОСОБА_1 належним способом захисту її порушеного права (інтересу) може бути оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії. Водночас касаційний суд наголошує, що за відсутності інших підстав для відмови в оформленні спадкових справ позивача або спору про право власності на вказану квартиру чи на спадщину ОСОБА_7 з іншими особами, вона не позбавлена можливості звернутися до нотаріуса для видачі свідоцтва про право на спадщину, з урахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених (наведених) Верховним Судом в цій постанові.

За таких обставин суди правильно відмовили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , однак помилились в мотивах такого рішення. Тому оскаржені судові рішення слід змінити у мотивувальних частинах.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

У частині п`ятій статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Тлумачення змісту частини п`ятої статті 403 ЦПК України свідчить, що клопотання має містити обґрунтування необхідності передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Колегія суддів враховує, що механізми забезпечення єдності судової практики полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17, від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02, від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20).

Оскільки наведене заявником питання було предметом розгляду Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, за наслідками чого ухвалено постанову від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20 (провадження

№ 61-11523сво23), відсутні підстави для висновку про наявність у цій справі виключної правової проблеми та її передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23), дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішенняухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржені судові рішення змінити в мотивувальних частинах.

Керуючись статтями 400, 402, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29 червня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 26 грудня 2023 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко