КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. ОДЕСИ
Справа № 522/2915/25
Провадження № 2/947/2656/25
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Калініченко Л.В.
при секретарі Матвієвої А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі у залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
завданої кримінальним правопорушенням,
Додатково позивач зазначає, що внаслідок винних дій відповідача, позивач також зазнав моральної шкоди, яку він оцінює розміром у 50 000,00 грн., яка полягає у присутності психологічно травмуючого фактору за наслідком неправомірних дій відповідача.
З посиланням на вказані обставини, позивач звернувся до суду з даним позовом.
У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Федчишеній Т.Ю.
Ухвалою судді Приморського районного суду міста Одеси Федчишеної Т.Ю. від 12.03.2025 року матеріали цивільної справи за вказаним позовом передано за територіальною юрисдикцією до Київського районного суду міста Одеси.
02.04.2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Київського районного суду міста Одеси та у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси Калініченко Л.В. від 03.04.2025 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
15.04.2025 року від позивача надійшла до суду заява про уточнення позовних вимог, в якій останній, приймаючи допущену описку під час формування позовної заяви, просить суд вважати вірними даними про відповідача: « ОСОБА_2 ».
20.10.2025 року судом було ухвалено закрити стадію підготовчого провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
У судове засідання призначене на 19.11.2025 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином.
Від позивача наявна в матеріалах справи заява від 05.04.2025 року про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_2 про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
Статтею 128 ЦПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.
Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається зокрема фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
У відповідності дот отриманої судом відповіді №1129387 від 19.02.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Приймаючи наявне зареєстроване місце проживання відповідача, оскільки останній не має зареєстрованого Електронного кабінету в ЄСІТС, судом під час розгляду справи здійснювалось повідомлення ОСОБА_2 про дату, час і місце проведення розгляду справи, шляхом скерування копії ухвали про відкриття провадження по справі, копії позовної заяви з додатками до неї, та судовими повістками повідомленнями про призначене судове засідання, у тому числі на 19.11.2025 року, разом з рекомендованим повідомленням про вручення поштової кореспонденції, на вказану адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, однак уся поштова кореспонденція була повернута до суду без вручення з підстав відсутності адресата за вказано адресою.
Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Отже, відповідач ОСОБА_2 у відповідності до приписів статті 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце проведення судового засідання, однак не з`явився без поважних причин, не скориставшись процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву.
Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У відповідності до ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Приймаючи викладене, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 19.11.2025 року за відсутності сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.
Вказаним вироком встановлено, що 16.01.2024 ОСОБА_2 знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , більш точного часу та місця в ході дізнання не встановлено, де у останнього виник умисел, направлений на шахрайське заволодіння чужим майном шляхом обману. Реалізуючи свій умисел, в період часу з 16.01.2024 по 19.01.2024, більш точного часу в ході дізнання не встановлено, діючи умисно, із корисливих мотивів, з метою шахрайського заволодіння чужим майном шляхом обману, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ОСОБА_2 під приводом ремонту власного автомобіля, в телефонній розмові прохав в борг грошові кошти у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , назвавшись його знайомим.
Так, 16.01.2024, приблизно о 13 годині 42 хвилин, більш точного часу в ході дізнання не встановлено, ОСОБА_2 , знаходячись за адресою: м. Одеса, вул. Дерибасівська, біля закладу «MacDonald's», діючи умисно, під приводом ремонту власного автомобіля, попрохав в борг грошові кошти у сумі 3000 (три тисячі) гривень у ОСОБА_1 , які потерпілий перерахував на банківську картку № НОМЕР_2 , що була у користуванні ОСОБА_2 .
Продовжуючи свій злочинний намір, умисно, з метою шахрайського заволодіння чужим майном шляхом обману, 16.01.2024, приблизно о 14 годині 13 хвилин, більш точного часу в ході дізнання не встановлено, ОСОБА_2 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_3 , під приводом ремонту власного автомобіля, попрохав в борг грошові кошти у ОСОБА_1 у сумі 7000 (сім тисяч) гривень, які потерпілий перерахував на банківську картку № НОМЕР_2 , що була у користуванні ОСОБА_2 .
В подальшому, продовжуючи свій злочинний намір, умисно, з метою шахрайського заволодіння чужим майном шляхом обману, 16.01.2024, приблизно о 15 годині 59 хвилин, більш точного часу в ході дізнання не встановлено, ОСОБА_2 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_4 , під приводом ремонту власного автомобіля, попрохав в борг грошові кошти у ОСОБА_1 у сумі 3000 (три тисячі) гривень, які потерпілий перерахував на банківську картку № НОМЕР_2 , що була у користуванні ОСОБА_2 .
В подальшому, продовжуючи свій злочинний намір, умисно, з метою шахрайського заволодіння чужим майном шляхом обману, 16.01.2024, приблизно о 17 годині 13 хвилин, більш точного часу в ході дізнання не встановлено, ОСОБА_2 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , під приводом ремонту власного автомобіля, попрохав в борг грошові кошти у ОСОБА_1 у сумі 5000 (п?ять тисяч) гривень, які потерпілий перерахував на банківську картку № НОМЕР_2 , що була у користуванні ОСОБА_2 .
Надалі, продовжуючи свій злочинний намір, умисно, з метою шахрайського заволодіння чужим майном шляхом обману, 17.01.2024, приблизно о 17 годині 28 хвилин, більш точного часу в ході дізнання не встановлено, ОСОБА_2 , знаходячись адресою: АДРЕСА_2 , під приводом ремонту власного автомобіля, попрохав в борг грошові кошти у ОСОБА_1 у сумі 7000 (сім тисяч) гривень, які потерплий перерахував на банківську картку № НОМЕР_2 , що була у користуванні ОСОБА_2 .
В подальшому, продовжуючи свій злочинний намір, умисно, з метою шахрайського заволодіння чужим майном шляхом обману, 17.01.2024, приблизно о 22 годині 29 хвилин, більш точного часу в ході дізнання не встановлено, ОСОБА_2 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , під приводом ремонту власного автомобіля, попрохав в борг грошові кошти у ОСОБА_1 у сумі 1000 (одна тисяча) гривень, яку потерпілий перерахував на банківську картку № НОМЕР_2 , що була у користуванні ОСОБА_2 .
В подальшому, продовжуючи свій злочинний намір, умисно, з метою шахрайського заволодіння чужим майном шляхом обману, 19.01.2024, приблизно о 18 годині 52 хвилин, більш точного часу в ході дізнання не встановлено, ОСОБА_2 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , під приводом ремонту власного автомобіля, попрохав в борг грошові кошти у ОСОБА_1 у сумі 747 (сімсот сорок сім) гривень, які потерпілий перерахував на банківську картку № НОМЕР_2 , що була у користуванні ОСОБА_2 .
Вирок Приморського районного суду міста Одеси від 22.10.2024 року по справі №522/18172/24, набрав законної сили 22.11.2024 року.

Частиною 1 статті 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, має важливе значення для усунення наслідків такого правопорушення та поновлення порушених прав громадянина. Саме тому особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, має право на її відшкодування. Реалізувати це право можна шляхом пред`явлення цивільного позову в кримінальному провадженні до початку судового розгляду. Особа, яка не пред`явила цивільного позову у кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Право звернутися з позовом про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, має лише потерпілий від кримінального правопорушення або особа, яка має право діяти від його імені.

Компенсація шкоди здійснюється особою, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Так, підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому внаслідок кримінального правопорушення. В іншому випадку шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні або позову, що подається в порядку цивільного судочинства, коли по справі винесено обвинувальний вирок суду, який набрав законної сили.

Відповідно до ч.1ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п.8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування майнової шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, а згідно з п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно зі ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частина 2 цієї статті встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин).

Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Також згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

В даному випадку, підставою для цивільної-правової відповідальності за завдання шкоди є одночасна наявність наступних елементів: заподіяння шкоди позивачу, протиправність дій відповідача та наявність причинного зв`язку між шкодою заподіяною позивачу і протиправним діянням відповідача та вина останнього в її заподіянні.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приймаючи вищевикладене та надаючи оцінку наданим до суду доказам, суд зазначає, відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що надана до суду копія вироку Приморського районного суду міста Одеси від 22.10.2024 року по справі №522/18172/24 відповідає оприлюдненому тексту цьому вироку у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Частиною 6 статті 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

За наслідком викладеного, в силу положень процесуального законодавства, оскільки вирок Приморського районного суду міста Одеси від 22.10.2024 року по справі №522/18172/24, набрав законної сили 22.11.2024 року, суд не піддає сумніву встановлені в його мотивувальній частині обставини, за наслідком чого є доведеним обставини і факти вчинення ОСОБА_2 кримінального проступку передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, а саме заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), а саме грошовими коштами на загальну суму 40747,00 гривень належними ОСОБА_1 , як потерпілому у даному кримінальному провадженні.

За наслідком чого, суд вважає встановленим, що між протиправними діями відповідача, виною відповідача у вчиненні кримінального проступку передбаченого ч.1 ст.190 КК України та наслідками у виді заподіяння позивачу, як потерпілому у даному кримінальному провадженні, майнової шкоди в сумі 40747,00 грн. є причинно-наслідковий зв`язок.

Доказів на підтвердження відшкодування відповідачем вищевказаної майнової шкоди до суду не надано.

Враховуючи, що вироком суду була встановлена вина відповідача у вчиненому кримінальному проступку та розмір завданої ОСОБА_1 майнової шкоди становить у розмірі 40747,00 грн., які відповідачем у добровільному порядку не відшкодовані позивачу, як потерпілому, суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача у відшкодування матеріальної шкоди, завданої вчиненням кримінального проступку, у розмірі 40747,00 грн.

Щодо вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн., завданої йому внаслідок кримінального проступку, суд зазначає наступне.

За правилами ч.ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частин 1-4 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

За змістом норм ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також в зв`язку з пошкодженням майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як зазначено у пункті 53 постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року по справі №821/1841/17, практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Приймаючи вищевикладене, оскільки внаслідок вчинення відповідачем кримінального проступку, внаслідок чого позивач зазнав майнової шкоди, що безумовно призвели до душевних хвилювань позивача, між протиправними діями відповідача та вказаними наслідками наявний причинно-наслідковий зв`язок, тому суд вважає, що позивач безумовно зазнав моральної шкоди і має право на її відшкодування.

Водночас суд не погоджується із розміром моральної шкоди, визначеної позивачем до стягнення, приймаючи не надання жодних доказів на підтвердження, що завдані протиправні дії відповідача вплинули на стан здоров`я позивача, неможливість існування, вчинення будь-яких взятих на себе обов`язків, тощо.

Приймаючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди в сумі 50000 гривень є значно завищеними, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості слід стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 10000 гривень 00 копійок, що буде розумним, справедливим та достатнім відшкодуванням тих моральних страждань, які позивач зазнав.

Ухвалюючи рішення суду, суд керуються положеннями статті 13 ЦПК України, якою встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_1 є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, враховуючи звільнення позивача від сплати судового збору за пред`явленим позовом, стягненню з відповідача на користь держави у відповідності до ст. 141 ЦПК України, пропорційно до розміру заявлених вимог, підлягає судовий збір у розмірі 677,30 грн. (50747*100/90747=55,92% 55,92*1211,20/100=677,30).

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1-18, 76-82, 89, 141, 258-259, 263-266, 268, 279, 280-282 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_6 ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального проступку - 40747 (сорок тисяч сімсот сорок сім) гривень 00 (нуль) копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) у відшкодування моральної шкоди 10 000 (десять тисяч) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь держави судовий збір в сумі 677 (шістсот сімдесят сім) гривень 30 (тридцять) копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Л. В. Калініченко