КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 368/1169/24 Головуючий у суді І інстанції Іванюта Т.Є.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 26 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про зміну способу стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про зміну способу стягнення аліментів.

Позов обґрунтувала тим, що відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року у справі № 368/1416/19 з відповідача на її користь стягуються аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000,00 грн щомісячно.

На момент ухвалення судового рішення відповідач мав офіційний дохід в розмірі мінімальної заробітної плати, інші його доходи були не офіційними, тому з цих причин вона зверталась до суду з проханням стягувати аліменти саме у твердій грошовій сумі.

Разом з тим, наразі обставини змінились, відповідач має стабільний офіційний дохід, місце його роботи не відоме, але він вже не рахується керівником Гаражно-будівельного кооперативу «Будівельник», а зі слів його друзів і знайомих, влаштувався на іншу роботу, де має офіційну заробітну плату.

Заборгованість зі сплати аліментів у відповідача відсутня. Дочка є студенткою коледжу денної форми навчання та знаходиться на утриманні матері, яка самостійно оплачує навчання, тоді як коштів, які сплачує батько за рішенням суду, недостатньо для забезпечення нормального рівня життя дитини-підлітка.

Посилаючись на те, що визначення способу стягнення аліментів є виключним правом їх одержувача, позивачка просила змінити спосіб стягнення аліментів, визначений постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2022 року у справі № 368/1416/19, та стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 26 травня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено та вирішено питання щодо розподілу судових витрат у вигляді судового збору.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач в особі представника - адвоката Лисюк О.В. звернувсяз апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що обоє батьків зобов`язані утримувати дитину та забезпечувати їй встановлений законом прожитковий мінімум, а якщо розділити вказану суму на двох батьків, то результатом є сума 1 598,00 грн і саме вона є мінімальним розміром аліментів, яка визначена обов`язковою для кожного з батьків станом на момент вирішення даної справи.

Суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що відповідач має офіційну стабільну заробітну плату, а отже в змозі сплачувати аліменти на утримання дитини у збільшеному розмірі. Матеріали справи не містять жодного доказу про працевлаштування відповідача і про його доходи, а також, що його статки та заробіток значно збільшилися з моменту присудження аліментів у розмірі 2 000,00 грн.

Під час ухвалення рішення суд проігнорував також той факт, що неповнолітня дитина не проживає разом з матір`ю, так як є студенткою Коледжу Київського міжнародного університету за спеціальністю журналістика і проживає окремо від позивачки.

Крім того зауважує, що суд першої інстанції взагалі не взяв до уваги позицію третьої особи ОСОБА_3 , яка є дружиною відповідача і якій відповідно до акту огляду медико-соціальною експертної комісії 28 червня 2022 року встановлено без терміново II другу групу інвалідності. 05 листопада 2024 року Придніпровським районним судом м. Черкаси було ухвалено рішення, відповідно якому стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на її утримання, як непрацездатної дружини, у розмірі 1/5 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, протягом усього строку інвалідності.

Позивачка, пред`являючи вказаний позов про зміну способу стягнення аліментів, мала на увазі саме зміну (збільшення) розміру раніше стягнутих аліментів, а отже суд не врахував, що при вирішенні спірних правовідносин застосуванню підлягала не тільки стаття192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей, зокрема положення частини першої статті 182 СК України.

При цьому позивачкою не було надано, а судом не здобуто доказів щодо змін, які відбулися з часу присудження аліментів, збільшення витрат на утримання дитини, не доведено факт зміни стану здоров`я та матеріального становища дитини чи одержувача аліментів, а також покращення матеріального стану платника аліментів.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли, що в силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що сторони є колишнім подружжям, яке має спільну неповнолітню дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року у справі № 368/1416/19 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000,00 грн щомісячно, починаючи з 14 листопада 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Із вказаного судового рішення слідує, що ОСОБА_1 працював у Гаражно-будівельному кооперативі «Будівельник» на посаді директора і мав офіційний дохід в розмірі мінімальної заробітної плати. Оскільки, як вважала позивачка, інші доходи відповідача були не офіційними, то з цих причин вона зверталась до суду з проханням стягувати аліменти саме у твердій грошовій сумі.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 вказувала, що з часу присудження стягнення аліментів обставини змінились, ОСОБА_1 влаштувався на іншу роботу, де має офіційну заробітну плату.

Прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років в розрахунку на місяць становить 3 196,00 грн (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік»), що значно більше, ніж сплачує відповідач на даний час.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спосіб стягнення аліментів (у частці від доходу чи у твердій грошовій сумі) здійснюється за рішенням суду, але за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина. Отже, право змінювати спосіб стягнення аліментів є беззаперечним та належить тому з батьків, з яким проживає дитина, в даному випадку саме позивачці.

Суд не вправі виходити за межі позовних вимог та самостійно визначати спосіб стягнення аліментів, оскільки це буде порушенням принципу диспозитивності, визначеного статтею 13 ЦПК України, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 490/4522/16-ц.

Враховуючи, що дитина сторін проживає разом з матір`ю і позивачка наполягає на визначенні стягнення аліментів у частці від доходу відповідача, суд дійшов висновку про визначення способу стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) батька.

Також судом враховано, що дочка сторін є неповнолітньою, проте продовжує навчатися на денній формі навчання з отримання фахової освіти, що виключає можливість власного працевлаштування на повний день, а тому остання потребує матеріальних витрат на житлово-побутові потреби, їжу, одяг, придбання підручників та інших матеріалів для навчання.

Враховуючи рівність прав та обов`язків щодо утримання батьками своєї дитини, розмір аліментів заявлений позивачкою до збільшення шляхом зміни способу стягнення аліментів у розмірі 1/4 від заробітку (доходу) платника аліментів, ґрунтуються на положеннях Сімейного кодексу України, відповідає інтересам дитини, рівню її життя, необхідного для нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку на даний час та відповідає вимогам чинного законодавства щодо розміру аліментів, які стягуються на користь дитини.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Частина перша статті 192 СК України встановлює, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Між тим, право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на визначену законодавчу можливість змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року у справі № 343/945/19, від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19, від 23 травня 2022 року у справі № 752/26176/18 та інших.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (частина третя статті 181 СК України).

Згідно із частиною першою статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Частина друга вказаної статті встановлює, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (частини третя статті 182 СК України).

У силу положень статей 183, 184 СК України суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у вигляді частки від заробітку (доходу) матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі.

Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у частині першій статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, системний аналіз норм статей 181 - 184 СК України дає підстави дійти висновку про те, що право на стягнення аліментів на утримання дитини має той з батьків, з ким проживає дитина, і право вибору способу виконання обов`язку щодо утримування дитини належить виключно останньому.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу (частина перша статті 15 СК України).

У статті 192 СК України передбачено ті обставини, які враховуються для зміни способу та/або розміру аліментів. Такі обставини є оціночними. Тобто в кожному конкретному випадку суд, з урахуванням судового розсуду, повинен навести, які саме обставини змінилися, і чому визначений розмір є необхідним і достатнім. Завдання розсуду полягає в тому, щоб знайти справедливу рівновагу між інтересами дитини та можливостями платника; конструкція «необхідний і достатній розмір аліментів» охоплює не лише фізичне утримання, а й забезпечення соціального та інтелектуального розвитку дитини, виходячи з рівня життя, який вона мала б за спільного проживання батьків; застосування конструкції судового розсуду вимагає від суду пояснення які обставини враховані судом при збільшенні розміру аліментів і як розмір узгоджується з інтересами дитини. Суд може враховувати поведінку платника, зокрема ухилення від сплати, приховування доходів, відчуження майна на шкоду дитині, як обставини, що свідчать про недобросовісність

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, позивачка просила змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються на підставі судового рішення з відповідача на утримання спільної неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000,00 грн, на стягнення аліментів у вигляді 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Суд першої інстанції погодився з тим, що спосіб стягнення аліментів визначається на підставі рішення суду за вибором того з батьків, з яким проживає дитина, і право змінювати спосіб стягнення аліментів є беззаперечним.

Колегія суддів відзначає, що позивачу у справах про стягнення аліментів надано право самостійно обирати спосіб їх стягнення у частці від доходу відповідача або у твердій грошовій сумі, а також змінювати спосіб стягнення аліментів, визначений попереднім рішенням суду, за окремим позовом, незалежного від наявності у платника аліментів офіційного працевлаштування та отримання регулярного чи мінливого заробітку (доходу).

В апеляційній скарзі відповідач безпідставно пов`язує стягнення з нього аліментів у твердій грошовій сумі із встановленим законом мінімально гарантованим розміром аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аліменти на дитину підлягають стягненню у розмірі не менше половини прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку лише у тому разі, якщо аліменти стягуються у вигляді певної частки від доходу (заробітку) їх платника, а не при визначенні виду стягнення аліментів у твердій грошовій сумі.

Суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема, частиною другою статті 182 СК України.

Отже, 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку - це той мінімальний (гарантований) розмір аліментів, який підлягає стягненню у частці від доходу матері чи батька, тобто такий розмір аліментів не може бути менше половини прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Тоді як розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період (частина друга статті 184 СК України).

Київський апеляційний суд у постанові від 11 червня 2020 року визначив розмір аліментів в сумі 2 000,00 грн, виходячи із наданої довідки про доходи від 26 грудня 2019 року, згідно якої ОСОБА_1 працював у Гаражно-будівельному кооперативі «Будівельник» на посаді директора і мав середньомісячну заробітна плату у розмірі 4 250,00 грн.

Наразі із матеріалів справи відомо, що з квітня 2023 року відповідач не значиться працевлаштованим (а.с. 38-40, т. 1), 22 липня 2022 року виїхав за межі України (а.с. 159-162, т. 1) та за доводами позивачки постійно проживає з дружиною в м. Каунас Республіки Литва.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 755/14148/18, факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Як відповідач, так і позивачка зобов`язанні в однаковій мірі та у відповідності до вимог чинного сімейного законодавства утримувати свою дитину, відчувати відповідальність за неї, забезпечувати їй гарні умови для проживання, виховання, навчання, у тому числі забезпечувати матеріально.

Стягнення аліментів має ціль - найбільш повно захищати інтереси дитини, забезпечити їй не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти по можливості той рівень життя, який дитина мала би при сумісному проживанні з обома батьками.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17).

Разом з тим, у цій справі позивачка заявила, по суті, вимогу не про зміну (збільшення) розміру аліментів, а про зміну способу їх присудження, тобто зміну розміру аліментів, стягнутих постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року у справі № 368/1416/19 у певній твердій грошовій сумі на розмір аліментів у частці від заробітку батька дитини. Зазначене відповідає вимогам статей 181-184, 192 СК України.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 і така практика не змінювалася і підтверджена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2025 року у справі № 367/10126/19.

Навіть у частині першій статті 161 ЦПК України передбачено стягнення аліментів у безспірному порядку в наказному провадженні, зокрема, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів на одну дитину у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір (частини друга статті 161 ЦПК України).

Тобто отримувати мінімальний розмір аліментів у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) їх платника - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.

Суд першої інстанції, врахувавши обставини, визначені статтями 181, 182 СК України, задовольнив вимоги позивачки та визначив спосіб стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, який в повній мірі відповідає вимогам сімейного законодавства, спрямований на належне забезпечення прав дитини та відповідає її інтересам.

На спростування зроблених судом висновків відповідач не навів переконливих доводів, які б були підтвердженні належними доказами, про неможливість сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, зокрема, матеріали справи не містять відомостей щодо незадовільного стану його здоров`я або скрутного матеріального становища або інших обставин, що мають істотне значення для визначення розміру стягуваних аліментів, відтак він спроможний надати матеріальну допомогу дитині у частці від свого доходу.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що наявність у відповідача на утриманні непрацездатної дружини ОСОБА_3 само по собі не є підставою для відмови у зміні способу стягнення аліментів на дитину в мінімально гарантованому розміру у частці від доходу їх платника, який встановлений статтями 181, 182 СК України та стягується в порядку, визначеному частиноютретьою статті 70 Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою не доведено змін, які відбулися з часу присудження аліментів, зокрема, збільшення витрат на утримання дитини, зміни стану здоров`я та матеріального становища дитини чи одержувача аліментів, також не заслуговують на увагу.

Даючи правову оцінку зазначеним аргументам, апеляційний суд враховує, що позивачка ОСОБА_2 04 червня 2022 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 та має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_6 . Дочка сторін ОСОБА_5 проживає разом із матір'ю за адресою: АДРЕСА_1 , та основний тягар її утримання лежить на позивачці. При цьому з вересня 2023 року ОСОБА_5 є студенткою Коледжу Київського міжнародного університету (м. Київ, вул. Львівська, 49) за спеціальністю журналістика денної форми навчання, яке здійснюється на контрактній основі і стипендія не нараховується (а.с. 15, т. 1).

Безумовно з віком потреби дитини зростають, що, в свою чергу, спричиняє постійне збільшення витрат, зокрема, з боку матері, з якою проживає дитина, на утримання останньої, забезпечення її освіти, гармонійного розвитку, медичного догляду та відпочинку, що є загальновідомими фактами та не потребують доказування.

Аліменти на утримання дитини є гарантією виконання кожним з батьків свого обов`язку забезпечувати дитину, надавати їй можливість на користування всіма благами соціального забезпечення, належним харчуванням, житлом, розвагами, надати їй захист і піклування, які необхідні для її благополуччя.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а тому отримання аліментів в належному розмірі, в тому числі більшому ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку є правом дитини, визначеним законом, яке захищається в судовому порядку саме в її інтересах.

Відповідно до вимог статей 181, 182, 184 СК України суд не вправі надавати перевагу посиланням відповідача на його скрутне матеріальне становище, залишаючи поза увагою інтереси дитини, яка має право на достатній рівень матеріального забезпечення. Крім того, належних доказів того, що у відповідача немає можливості сплачувати аліменти у визначеному судом першої інстанції розмірі відповідачем не надано (див. висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18).

Судом першої інстанції вірно враховано, що дочка сторін є неповнолітньою, проте навчається на денній формі навчання на платній основі з отримання фахової освіти, що виключає можливість власного працевлаштування на повний день, а тому остання потребує матеріальних витрат на житлово-побутові потреби, їжу, одяг, придбання підручників та інших матеріалів для навчання.

Тобто, окрім звичайних витрат на дитину до витрат позивачки додається щомісячна плата за навчання та проїзд дочки сторін до місця навчання і в зворотному напрямку.

Для повноцінного утримання доньки ОСОБА_5 позивач зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів з метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку дитини. Відповідач, який є здоровою особою працездатного віку, не позбавлений можливості працювати для отримання і збільшення доходів, на відміну від позивачки, з якою проживає малолітня дитина та неповнолітня дитина сторін, що обмежує можливість отримання доходів позивачкою, хоча і не звільняє її від обов`язку утримувати дитину.

ОСОБА_1 не надав суду доказів неможливості щомісячної сплати ним аліментів у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а його доводи не спростовують наявність у нього регулярного заробітку та матеріального становища, що дозволяє утримувати свою дочку, та висновків суду першої інстанції про наявність законних підстав для зміни способу стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції належним чином встановив обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, та вірно застосував норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки наведені позивачкою і встановлені в ході розгляду справи обставини є підставою для зміни способу стягнутих аліментів в розумінні положень статей 181, 192 СК України.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні відповідачем спірних правовідносин та положень чинного сімейного законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 26 травня 2025 року у даній справі - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат відповідача, понесених в суді апеляційної інстанції, не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 26 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній