ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7621/25 Справа № 209/1048/24 Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С.М. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №209/1048/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору про надання послуг та відшкодування матеріальної і моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Юрочкіна Юрія Валерійовича на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 березня 2025 року та додаткове рішення суду від 04 квітня 2025 року, ухвалені у складі судді Похвалітої С.М., -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Юрочкін Ю.В. звернувся до Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору про надання послуг та відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

В обґрунтування позову посилається на те, що з 14 травня 2023 року позивач ОСОБА_1 уклала усний договір про надання послуг з ОСОБА_2 на виконання робіт з монтажу крівлі на належному їй гаражі № НОМЕР_1 блок НОМЕР_2 у гаражно-будівельному кооперативі «Лівобережний-2» за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що після укладання вказаного правочину ОСОБА_2 було складено розрахунок вартості будівельних матеріалів та попередньо погоджена приблизна вартість робіт.

14 травня 2023 року за пропозицією ОСОБА_2 нею було передано грошові кошти в сумі 10 000 грн. готівкою, про що відповідач надав розписку, оскільки останній відмовився приймати безготівкові кошти через банк, посилаючись на необхідність розрахунку з постачальниками в готівковій формі.

Також вказує, що 17 травня 2023 року вона (позивач) передала відповідачу грошові кошти в розмірі 7 000 грн. готівкою також під розписку. Таким чином був проведений повний готівковий розрахунок у розмірі 17 000 грн. та досягнуто домовленість про початок монтажних робіт покрівлі гаражу до кінця травня 2023 року.

20 травня 2023 року відповідачем було привезено будівельні матеріали на суму 5 937 грн., крім того було обіцяно привезти ще матеріали та виконати будівельні роботи обумовлені договором до кінця травня 2023 року, але будівельні матеріали на залишкову суму 11 063,00 грн. не довіз, до роботи не приступив, і у червні 2023 року зник.

Зазначає, що внаслідок безвідповідальних дій відповідача у період з червня по серпень 2023 року, вона зазнала сильних нервових переживань через те, що захворів її чоловік на початку червня та потребувалось дороге лікування. Крім того із-за дій відповідача 11 серпня 2023 року вона отримала гіпертонічний криз та вимушена була проходити медичне лікування на стаціонарі з 11 серпня 2023 року по 18 серпня 2023 року, що негативно відобразилось на її здоров`ї тим самим примусило її прикладати додаткових зусиль для термінового пошуку відповідача.

Вказує, що 09 листопада 2023 року змушена була звернутись до відділу поліції Дніпровського району м.Кам`янське із заявою про шахрайські дії відповідача, але довідкою повідомлено про неможливість встановлення ознак правопорушення через відношення вказаних обставин до цивільно-правових відносин, які розглядаються судом.

Зазначає, що документами які підтверджують виникнення спірних правовідносин між нею та відповідачем є будівельний кошторис та письмові розписки складені власноручно ОСОБА_2 про отримання ним грошових коштів в розмірі 17 000 грн., а також надані ним пояснення в поліції та торгові накладні на придбані і доставлені матеріали для виконання робіт на суму 5 937 грн.

Також зазначає, що 14 травня 2023 року у неї виникло право на відшкодування такої шкоди, внаслідок неотримання будівельних матеріалів та не надання виконавцем послуг замовнику, які були передбачені угодою сторін у вигляді розписок та будівельного кошторису.

Вважає, що період прострочення відповідачем виконання послуг становить 245 днів доданих до них 3% річних від суми невиконаного зобов`язання 11 063 грн. та індекс інфляції за цей період, додаванням пені в розмірі подвійної ставки НБУ, що становить 14 366,38 грн.

У зв`язку з чим просила суд розірвати договір про надання послуг від 14 травня 2023 року, укладений між нею та ОСОБА_2 на виконання робіт з монтажу покрівлі на належному ОСОБА_1 гаражі № НОМЕР_1 блок НОМЕР_2 у Гаражно-будівельному кооперативі «Лівобережний 2» (), що знаходиться за адресою: 51928 м. Кам`янське, б-р Незалежності. Стягнути з ОСОБА_2 на її користь завдані матеріальні збитки за не придбання будівельних матеріалів на виконання робіт за договором про надання послуг від 14 травня 2023 року в сумі 11063,00 грн., 3% річних 223,00 грн., індекс інфляції -142,18 грн. та пеню в розмірі подвійної ставки НБУ 2938,20 грн., а також моральну шкоду в розмірі 10000 грн., сплачену суму судового збору за подання позову 968,96 грн. і 484,48 грн. за клопотання про забезпечення позову, також витрати за отримання правової допомоги в сумі 5000 грн., а всього стягнути - 30 819,82 грн.

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору про надання послуг та відшкодування матеріальної і моральної шкоди відмовлено.

Додатковим рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 квітня 2025 року частково задоволено заяву представника ОСОБА_2 адвоката Машошиної А.О. і стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7 000 грн.

Не погодившись з рішенням суду та додатковим рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Юрочкін Ю.В. подав апеляційну скаргу, в якій вважає рішення суду таким, що ухвалено з грубими порушеннями норм матеріального і процесуального права, що порушує право ОСОБА_1 на справедливий суд та судовий захист гарантований Конституцією України.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не враховано норми ст.ст.865, 906, 610, 611, 623, 626 та 22 Цивільного кодексу України, які регламентують побутовий підряд, відповідальність за невиконання зобов`язань і порядок відшкодування шкоди.

Зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, зокрема, було доведено укладення договору побутового підряду (усно та письмово у формі будівельного кошторису), передано грошові кошти (підтверджено розписками), але зобов`язання зі сторони відповідача до 31 травня 2023 року та до звернення позивача до суду (23 лютого 2024 року) не виконано по незалежним від позивача причинам.

Також зазначає, що судом безпідставно не взято до уваги той факт, що відповідач надав позивачу лише один єдиний чек на суму 5937 гривень, у той час як отримав на придбання товарів 17000грн., що вказує на недостатність виконаних робіт/послуг зі сторони відповідача.

Судом першої інстанції надано перевагу невідомому «Товарному чеку» наданого представником відповідача лише під час розгляду справи на суму 7200 грн., який раніше відповідачем позивачу не надавався, який виписаний днем раніше до передачі коштів позивачем 16 травня 2023 року.

Також вказує, що судом першої інстанції не надано оцінку тому факту, що 7000 грн. відповідач отримав від позивача 17 травня 2023 року, а сумнівний чек від 16 травня 2025 року (тобто завчасно, до отримання коштів від позивача, «закупився» за власні кошти), про що також не змогла пояснити представник відповідача в судовому засіданні посилаючись на закупівлю відповідачем виключно за кошти позивача.

Звертає увагу, що судом не надано оцінку поясненням свідка ОСОБА_3 , який є другом відповідача та пояснив суду, що дійсно відповідач підтвердив факт не виконання ним робіт та пообіцяв повернути грошові кошти і забрати надану частку будівельних товарів.

Також судом не перевірено пояснення свідка відповідача ОСОБА_4 , пояснення якого про доставку ним товару з ОСОБА_2 до ОСОБА_1 суперечать накладним і чекам про доставку товару ОСОБА_1 саме магазином «Світондейл» без сторонніх осіб.

Зауважує, що суд першої інстанції не надав оцінки причинному зв`язку між порушенням договору та завданою шкодою, зокрема, що витрати та шкода виникли саме внаслідок дій/бездіяльності відповідача, що підтверджується матеріалами справи та поясненнями свідка ОСОБА_3 , який пояснив про визнання вини відповідачем та його обіцянкою все виправити (повернути кошти).

Окрім цього зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги, те що в результаті безвідповідальних дій відповідача, який поставив позивачу частину будівельних матеріалів та не в тому асортименті, не приступив до виконання робіт (надання послуг), що погоджено сторонами при укладенні договору, ОСОБА_2 було заподіяно ОСОБА_1 моральної шкоди, бо остання зазнала сильних нервових переживань через те, що відповідач переховувався і не доставив будівельні матеріали на сплачені нею грошові кошти, наслідком чого у серпні 2023 року позивач отримала гіпертонічний криз та вимушена була проходити медичне лікування на стаціонарі протягом 11-18 серпня 2023 року, що негативно відобразилося на її здоров`ї, примусило її як пенсіонера та людину похилого віку, прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, змінювати свій ритм життя, розпорядок дня, придбавати додаткові ліки, просити про допомогу близьких і родичів, терміново розшукувати відповідача, звертатися до поліції для його допиту та витрачати додаткові грошові кошти на своє лікування, наймати представника та очікувати справедливості.

Звертає увагу, що в порушення п.п.2, 3, 4, 6 ч.4 ст.265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення суду не зазначено: докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволені позову, а тому оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню на підставі ст.376 ЦПК України.

У зв`язку з чим просить рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 березня 2025 року у цивільній справі №209/1048/24 скасувати, прийняти нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , зокрема в частині повного стягнення завданої матеріальної шкоди (без штрафних санкцій), а також моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., та витрати за отримання правової допомоги в сумі 5 000 гривень. Додаткове рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 04 квітня 2025 року у справі №209/1048/24 скасувати.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Машошина А.О. скориставшись своїм правом подала відзив на апеляційну скаргу в якому, не погоджується із доводами апеляційної скарги та вважає рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 березня 2025 року законним та обґрунтованим таким, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що відповідачем не порушені жодні зобов`язання перед скаржником, а міркування викладені в апеляційній скарзі не підтверджуються жодними доказами.

Вказує, що доводи апеляційної скарги спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, зокрема: видаткова накладна №2323 від 16 травня 2023 року на суму 5 937,80 грн., №1126 від 16 травня 2023 року на суму 5 937,80 грн., та товарний чек від 16 травня на суму 7200 грн.

Також вказує, що не заперечується позивачем, що частина грошових коштів були передані 10 травня 2023 року, а частина - 17 травня 2023 року, що ніяким чином не завадило відповідачу придбати всі товари саме 16 травня 2025 року.

Зауважує, що сторони усно погодили умови договору, зокрема, що ціна робіт разом з вартістю будівельних матеріалів, що входять в ціну робіт становить 25 200 грн., при цьому строк виконання робіт починаючи з 01 жовтня 2023 року за умови сплати виконавцю 100% вартості робіт в строк до 31 вересня 2023 року.

Проте позивач зазначені суми не сплатила, чим порушила умови договору.

Вказує, що позивачем не доведено порушення умов договору відповідачем, що виключає стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 11 063 грн.

Вважає, що суд першої інстанції надав оцінку показам усіх допитаних у судовому засіданні свідків, про що зазначено у оскаржуваному рішенні суду.

Зазначає, що у деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Зауважує, що жодних протиправних дій з боку відповідача не було, а саме позивач порушив взяті на себе зобов`язання, а отже у відповідача відсутні жодні правові підстави для відшкодування завданої позивачу моральної шкоди.

Також зауважує, що із наданих позивачем доказів вбачається, що позивач має хронічні захворювання, які не пов`язанні з протиправними діями відповідача.

Окрім цього зазначає, що грошовий еквівалент моральної шкоди жодним чином не обґрунтований та не підтверджується ніякими розрахунками.

Скаржник не довів жодними належними та допустимими доказами порушень з боку відповідача будь-яких зобов`язань перед позивачем, не спростував обставин, встановлених судом першої інстанції.

У зв`язку з чим, просить рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 березня 2025 року та додаткове рішення від 04 квітня 2025 року у справі №209/1048/24 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив у її задоволенні відмовити.

Позивач та відповідач в судове засідання не з`явились, повідомлялись про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги і відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга на рішення та на додаткове рішення підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно розписки ОСОБА_2 14 травня 2023 року взяв у ОСОБА_1 10 000 грн. та 17 травня 2023 року 7 000 грн. для придбання матеріалів.

Як вбачається з копії долученого позивачем до позовної заяви розрахунку, загальна вартість робіт та матеріалів складає 25 200 грн. (матеріали - 15 900 грн., роботи 9 300 грн.).

Крім того, позивачем долучено до матеріалів справи видаткові накладні №2323 від 16 травня 2023 року на суму 5937,80 грн. та №1126 від 16 травня 2023 року на суму 5937,80 грн. (разом 11 876,60 грн.), при цьому позивач просить стягнути суму в розмірі 11 063,00 грн. (при переданих відповідачу 17 000 грн.).

З наданої відповідачем копії товарного чеку, також від 16 травня 2023 року, ним було придбано ще будівельні матеріали на суму 7 200 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеність, оскільки вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

При цьому суд вважав встановленим, що з 14 травня 2023 року відповідач набув обов`язку придбати матеріали та виконати замовлену позивачем монтажну роботу, а позивач право вимагати її виконання. Разом з тим позивач не довів порушення умов договору з боку відповідача щодо початку робіт і строку їх виконання (саме в травні 2023 року), а також повної оплати ним суми за договором у розмірі 25 200 грн. в строк до 31 вересня 2023 року.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення на користь позивача моральної шкоди, суд також виходив з недоведеності даних позовних вимог.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до вимог ст.16 ЦК України можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У розумінні положень цивільного законодавства договір спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні права та обов`язки, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату. Однак усі вони (права та обов`язки) не можуть охоплюватися предметом договору, оскільки можуть стосуватися як різноманітних умов договору, так і бути наслідком укладення договору, який є підставою їх виникнення.

При цьому значення предмета договору може набувати основна дія (дії), що вчинятиметься сторонами і забезпечить досягнення мети договору.

Правова природа договору визначається з огляду на його зміст (а не назву договору).

З`ясовуючи зміст правовідносин сторін договору, суди мають виходити з умов договору, його буквального та логічного змісту, з намірів сторін саме того договору, з приводу якого виник спір, а також із того, що сторони правовідносин мають діяти добросовісно.

Близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 17.01.2019 у справі №923/241/18, від 21.05.2019 у справі №925/550/18, від 19.06.2019 у справі №923/496/18, від 12.08.2021 у справі №910/7914/20, від 21.10.2021 у справі №908/3027/20.

Згідно зі статтями 627, 628 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

В основу розмежування договорів покладена мета зобов`язання, тобто результат, якого прагнуть досягти сторони при укладенні договорів.

В апеляційній скарзі сторона позивача посилається на те, що судом безпідставно не враховано норми Цивільного кодексу України, які регламентують побутовий підряд, відповідальність за невиконання зобов`язань і порядок відшкодування шкоди.

Основним критерієм розмежування договорів зокрема побутового підряду (на що акцентував увагу апелянт) та надання послуг (на що він посилався в позовній заяві) є їх предмет.

Предметом договору підряду є робота та її результат, оскільки даний договір спрямований на виконання підрядником роботи. Під роботою розуміються дії, спрямовані на досягнення матеріального результату, який може виявлятись у створенні речі, її переробці, обробці або іншій якісній зміні, наприклад ремонті. Причому, результат роботи наперед відомий і визначається особою, яка замовила її виконання, а спосіб, за загальним правилом, визначається виконавцем. Робота в широкому розумінні визначається як виробнича діяльність зі створення, обробки чого-небудь.

Частиною першою статті 865 ЦК України встановлено, що за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір побутового підряду є публічним договором. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Договір побутового підряду є різновидом договору підряду. Характерною особливістю договору побутового підряду є те, що такий договір є публічним, підрядником завжди виступає особа, що здійснює підприємницьку діяльність, зокрема, фізична особа-підприємець.

За обставинами даної справи, відповідач не є особою, що здійснює підприємницьку діяльність і не є фізичною особою підприємцем, тобто не є за суб`єктним складом стороною договору побутового підряду.

Предметом же договору про надання послуг є послуга, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності. Послуга, як об`єкт цивільного правовідношення не має предметної (речової) форми, оскільки вона є невіддільною від діяльності її суб`єкта і споживається в процесі цієї діяльності. Послуга є способом задоволення індивідуальної потреби особи, яка не пов`язана з створенням (покращенням) речі або об`єкта інтелектуальної власності, що досягається в результаті діяльності, яка дозволяється чинним правопорядком на оплатних засадах.

Надання послуг також відрізняється від виконання робіт самим процесом надання послуг, зокрема, особливістю послуги є збіг у часі та просторі процесів виробництва, реалізації та витрачання їх споживчої вартості.

Тобто, споживання послуги має місце в процесі її надання, на відміну від роботи, споживання результатів якої, як правило, не співпадає з часом її виконання.

Отже, вищевикладене дає підстави підсумувати, що договір підряду та договір про надання послуг є самостійними договірними конструкціями із власною правовою природою та мають самостійне правове регулювання.

Звертаючись до суду, позивач просила розірвати договір послуги з відповідачем через порушення істотних умов (щодо строків початку та виконання робіт) і посилалась на ст.901 ЦК України.

За змістом ст.901 ЦК договір про надання послуг передбачає наявність завдання від замовника, за яким виконавець надає замовнику послугу, що споживається в процесі вчинення дії чи здійснення певної діяльності. Предметом такого договору є послуга, результат якої є завжди немайновим, хоча може мати речову форму. Послуга невіддільна від джерела, тісно пов`язана з особою виконавця та процесом її надання.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Тобто договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Та навпаки недосягнення сторонами у належній формі згоди хоча б по одній з істотних умов договору може стати наслідком визнання такого договору неукладеним.

За обставинами справи виконання робіт з монтажу покрівлі належного позивачу гаражу, після придбання за надані позивачем кошти будматеріалів, відповідачем не виконувались.

За позицією позивача, відповідач після отримання частини коштів та придбавши матеріали, до роботи в травні 2023 року так і не приступив, хоча повинен був приступити.

За позицією відповідача, істотною умовою договору було визначення початку робіт (1 жовтня 2023 року) за умови їх повної попередньої оплати замовником згідно розрахунку і до відповідної дати кінця вересня 2023 року.

Позивачем, на підтвердження вимог та спростування заперечень відповідача щодо доведення цих істотних умов, не надано належних та допустимих доказів.

Колегія суддів зауважує, що договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Натомість поняття неукладеного договору позначає протилежну ситуацію, коли згоди щодо всіх істотних умов договору досягнуто не було. У такому разі договір прямо не створює жодних правових наслідків, оскільки він розглядається як такий, що не відбувся.

Таким чином, під час розгляду справи судом встановлено, що сторони не дійшли обопільної згоди, щодо таких істотних умов, як визначення строків початку та закінчення виконання робіт, порядку і термінів оплати, а отже сторони не дійшли згоди по усім істотним умовам договору.

За фактом неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про розірвання договору, який є неукладеним.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні даної позовної вимоги.

З огляду на викладене рішення суду в цій частині підлягає залишенню без змін.

Між тим, звертаючись до суду, позивач також просила стягнути різницю у наданих нею коштах, за які відповідачем частково було придбано певна кількість будівельних матеріалів (не в повному обсязі) і передана позивачу, що підтверджується розпискою та будівельним кошторисом.

Оскільки судом встановлено, що договір є неукладеним, це означає, що він не породив правових наслідків, на які сторони розраховували.

У такій ситуації, на переконання колегії, повинні бути застосовані норми Глави 83 ЦК України, яка регулює набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (інша назва кондикційні зобов`язання).

Якщо одна сторона надала іншій майно (наприклад, матеріали) або кошти (наприклад, аванс) на виконання неукладеного договору, то це майно або кошти вважаються набутими (отриманими) без достатньої правової підстави.

Стаття 1212 ЦК України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути це майно (безпідставно набуте майно).

Як вбачається до матеріалів справи долучено видаткові накладні №2323 від 16 травня 2023 року на суму 5 937,80 грн. та №1126 від 16 травня 2023 року також на суму 5 937,80 грн., при цьому позивач просить стягнути суму з відповідача в розмірі 11 063,00 грн.

Сторони не заперечують, що позивач передала відповідачеві двома платежами 17 000 грн. (10 000 та 7 000 грн. відповідно 14 та 17 травня 2023 року), що підтверджується копією розписки.

Заперечення відповідача, що ним було придбано матеріалів на суму більш, ніж передала йому позивач, а саме на 19 075,60 грн., оскільки 16.05.23р. він придбав необхідну кількість матеріалів за свій кошт (за двома видатковими накладними, кожна на суму 5 937,80 грн., а також згідно копії товарного чеку на суму 7 200 грн.) доведено частково на суму 13 137,80 грн., оскільки лише одна видаткова накладна (№2323 від 16 травня 2023 року на суму 5937,80 грн.) підтверджується фіскальним чеком на відповідну суму. Інша видаткова накладна на суму 5 937,80 грн. такого підтвердженя не має, тому не може бути прийнята як допустимий доказ на підтвердження заперечень відповідача.

Отже відповідач придбав будівельні матеріали на суму 13 137,80 грн. з розрахунку (5 937,80 грн. + 7 200,00 грн.), а тому вимоги позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення грошових коштів, сплачених за матеріали (що були передані позивачу) підлягають частковому задоволенню і стягненню різниці між переданими позивачем відповідачу коштами в розмірі 17 000 грн. та придбаним останнім за 13 137,80 грн. матеріалами, а саме в сумі 3 862,20 грн.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, то дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав в частині стягнення з відповідача на користь позивача коштів, переданих на закупівлю матеріалів, а тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог у розмірі 3 862,20 грн.

Щодо вимог про нарахування 3% річних та пені, в розмірі подвійної ставки НБУ, то дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки випливають з основної вимоги про розірвання договору про надання послуги, у задоволенні якої судом відмовлено.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Звертаючись до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди, позивач посилалась на настання для неї негативних наслідків: сильних нервових переживань через те, що відповідач переховувався, не розпочав роботи за договором, наслідком чого у серпні 2023 року отримала гіпертонічний криз та вимушена була проходити медичне лікування на стаціонарі протягом 11-18 серпня 2023 року, що негативно відобразилося на її здоров`ї, примусило її як пенсіонера та людину похилого віку, прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, змінювати свій ритм життя, розпорядок дня, придбавати додаткові ліки, терміново розшукувати відповідача.

Розглядаючи дану вимогу, суд першої інстанції прийшов до висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, про відмову у задоволені позову в цій частині через недоведеність. При цьому судом надана оцінка підставам даної вимоги з встановленими фактичними обставинами справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують даних висновків і не є підставою для скасування рішення суду про відмову у задоволенні даної позовної вимоги.

Окрім цього колегія суддів звертає увагу, що статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з частиною другою статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, потрібних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої - шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи (частина третя статті 141 ЦПК України).

Згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.

Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.

У постановах від 19 лютого 2022 року № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

У справі, що переглядається суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги у в частині стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, виходив з того, що надані докази про понесення позивачем судових витрат на правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи в суді в розмірі 7 000 грн є достатніми, допустимими та достовірними.

Колегія суддів звертає увагу, що вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути пропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач уклав договір з адвокатом Машошиною А.О. про надання правової допомоги адвокатом.

До заяви про стягнення правничої допомоги надано договір про надання правової допомоги адвокатом та додаткова угода №01 до Договору про надання юридичної допомоги адвокатом від 15 березня 2024 року, акт приймання-передачі № 1 від 12 березня 2025 року та підтвердження оплати за договором, а саме: квитанція до прибуткового касового ордеру № 1 на суму 2000,00 грн., квитанція до прибуткового касового ордеру № 2 на суму 2000,00 грн. платіжна інструкція № ПН 4683 на суму 7000,00 грн., платіжна інструкція № ПН 8013 на суму 1500,00 грн. платіжна інструкція № ПН1673 на суму 1500,00 грн.

Врахувавши конкретні обставини цієї справи, з урахуванням вимог частини четвертої статті 137, п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що висновки суду першої інстанції щодо визначеного ним розміру стягнутої за додатковим рішенням суми на правову допомогу є обґрунтованими, відповідачем не оскаржуються. Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до незгоди з додатковим рішенням суду.

Разом з тим, за результатами перегляду основного рішення суду і часткового задоволення вимоги про стягнення коштів, колегія суддів прийшла до висновку, що додаткове рішення підлягає зміні в частині розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню на користь відповідача, та вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, відповідно ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення не в повній мірі відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні грошових коштів та судових витрат скасувати, з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Додаткове рішення змінити в частині розміру витрат на професійну правничу допомогу зменшивши їх розмір пропорційно до задоволених вимог.

В іншій частині ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам ст.263 ЦПК України.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на прийняте колегією суддів рішення, з відповідача на користь позивача підлягає сплаті судовий збір у розмірі 746 грн. 09 коп.

Також слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 2450 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 березня 2025 року в частині відмови у стягненні грошових коштів за непридбані матеріали та судових витрат скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) грошові кошти за непридбані матеріали в сумі 3 862 (три тисячі вісімсот шістдесят дві) грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції в сумі 746 (сімсот сорок шість) грн. 09 коп.

В решті частині рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 березня 2025 року залишити без змн.

Додаткове рішення суду від 04 квітня 2025 року у цивільній справі №209/1048/24 змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 2450 (дві тисячі чотириста п`ятдесят) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 12.11.2025р.

Головуючий суддя О.В.Агєєв