Справа № 397/1160/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18.11.2025 селище Олександрівка

Олександрівський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді Мирошниченка Д.В.,

за участю: секретаря судового засідання - Петренко Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом представника ОСОБА_1 який діє в інтересах позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Олександрівська селищна рада Кропивницького району Кіровоградської області, Житлово - побутова комісія управління оперативно-тактичного з єднання - 2 корпус Національної гвардії України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (військова частина НОМЕР_1 ), про визнання свідоцтва про право власності на квартиру частково недійсним та його часткове скасування, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивачки звернувся до суду з позовом в якому просить визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 30.11.1993 в частині належності позивачці частини квартири, а також просить вважати позивачку такою, що не використала право на приватизацію державного житлового фонду.

Позов мотивований тим, що позивачка є дружиною військовослужбовця, який проходить військову службу та має намір стати на квартирний облік за новим місцем служби, однак не може цього зробити разом з родиною у складі дружини та сина, оскільки позивачка попередньо у 1993 році вже використала право на безоплатну приватизацію. Зазначає, що позивачка у 1993 році будучи десятирічною дитиною дійсно взяла участь у безоплатній приватизації житла у складі сім`ї свого батька, при цьому вона особисто згоди на приватизацію не надала, заяву на приватизацію не підписувала. Саме через те, що батьки включили її до приватизації квартири позивачка позбавлена права перебувати на квартирному обліку як член сім`ї свого чоловіка, що на переконання позивачки порушує та звужує її права.

Ухвалою судді від 16.09.2025 відкрито провадження у справі та призначено до відкритого судового розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 23-24).

Ухвалою суду від 22.10.2025 закрито підготовче провадження, а справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні (а.с. 119-120).

Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися, представник позивачки подав до суду заяву в якій просив розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити (а.с. 139)

Відповідачі подали заяви, у яких просили проводити розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги визнали повністю та не заперечували проти їх задоволення (а.с. 107-115).

Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися, надали до суду заяви в яких просили розглянути справу без їх участі представника (а.с. 65, 136).

За правилами частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відтак, справа розглядається за правилами загального позовного провадження на підставі наявних доказів.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку.

Цивільним кодексом України (далі ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України).

Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 30.11.1993 Орендним підприємством 2-й ім. Петровського цукровий завод, квартира яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та членам його сім`ї: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 (а.с. 8).

Олександрівською селищною радою Кропивницького району 19.05.2025 № 1020/02.1-13 видано довідку згідно якої, позивачка проживала з народження по 15.11.2002 разом із батьками за адресою: АДРЕСА_1 . Участь в приватизації брала разом із своїми батьками, відповідно до свідоцтва про право власності позивачці належить вищевказаної квартири (а.с. 9).

04.09.2004 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уклала шлюб з ОСОБА_6 , після реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище на ОСОБА_7 (а.с. 10).

Отже позивачка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому на час проведення приватизації їй виповнилось 10 років.

Позивачка стверджує, що на момент здійснення безоплатної приватизації зазначеної квартири у 1993 році вона була неповнолітньою дитиною, тому від її імені приватизували квартиру без її згоди. Вважає, що внаслідок згаданих дій вона позбавлена права вільного вибору способу задоволення своїх потреб, пава вільного розпорядження у питанні реалізації права на перебування на квартирному обліку та на безоплатну приватизацію житла, згідно із законом «Про приватизацію державного житлового фонду».

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло.

На час спірних правовідносин порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню були визначені Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 56 від 15.09.1992, який складено відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

За змістом п. 4 Положення, передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється у приватну власність (спільну сумісну, спільну часткову) за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах, кімнатах у комунальній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається житло.

У пункті 18 вищевказаного Положення зазначено, що за малолітніх та неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або опікуни. Згоду на участь у приватизації дітей батьки (усиновлювачі) або опікуни засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 ЦК України, батьки є законними представниками своїх малолітніх і неповнолітніх дітей.

На час приватизації позивачці було 10 років, в розумінні ст. 31 ЦК України вона була фізичною особою з частковою цивільною дієздатністю.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизації підлягає Державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

В розумінні ч. 2 ст. 8 цього Закону, право на одержання у приватну власність житла повинні набувати громадяни, які на законних підставах мешкали у цих квартирах.

Законом передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або спільну часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, вирішуються судом.

Батько та мати позивачки, приватизуючи квартиру, не виконали всіх дій, передбачених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та не дотримались Положень про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 56 від 15.09.1992. До того ж згідно діючого законодавства вони мали право розпоряджатися майном, а не правом позивачки на приватизацію квартири.

Статтею 27 ЦК України визначено правило, згідно якого правовий акт органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, що обмежує можливість мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є незаконним.

З цього виходить, що батько позивачки, приватизуючи квартиру від її імені фактично позбавив позивачку права після досягнення нею повноліття скористатися своїм правом на приватизацію житла за її власним вибором у майбутньому.

Так, наразі позивачка є дружиною військовослужбовця, який проходить військову службу та має намір стати на квартирний облік для одержання службового житлового приміщення, однак не може цього зробити разом з родиною.

Видача свідоцтва про право власності на вказану квартиру обмежила право позивачки на поліпшення житлових умов та реалізацію в майбутньому її права на приватизацію.

Отже, після винесення рішення про скасування вищевказаного свідоцтва про право власності на житло, право позивачки на приватизацію житла буде відновлено.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Статтею 345 ЦК України визначено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного(комунального)підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до змісту ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом, зокрема, безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», житлові чеки - це приватизаційні папери, які отримують усі громадяни України і які використовуються при приватизації державного житлового фонду.

Частиною 4 ст. 5 вказаного Закону передбачено, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Згідно ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Відповідно до п.п. 1 ст. 8 цього Закону, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Пунктом 2 цієї ж статті передача визначено, що займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Пунктом 3 ст. 8 цього Закону, передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Порядок приватизації квартир, визначений «Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затверджений Наказом Міністерства ЖКХ України № 396 від 16.12.09 року. Згідно п.п. 17, 18, 20 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Громадянином до органу приватизації подається, зокрема документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду. Документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка з попередніх місць проживання (після 1992 року) щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду.

Стаття 229 ЦК України визначає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки. Так, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На момент отримання Свідоцтва про право власності від 30.11.1993 позивачка особисто згоди на приватизацію не надавала, заяву на приватизацію не підписувала. Саме через те, що батько позивачки включив її до приватизації даної квартири, вона в подальшому позбавлена права приймати участь у приватизації якогось іншого нерухомого майна, що в свою чергу порушує та звужує її права.

Таким чином, свідоцтво про право власності на житло від 30.11.2005, видане Орендним підприємством 2-й ім. Петровського цукровий завод згідно з розпорядженням (наказом) від 30.11.1993 № 44, в частині надання позивачці у власність частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 має бути скасованим.

Керуючись ст.ст. 259, 263, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву представника ОСОБА_1 який діє в інтересах позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Олександрівська селищна рада Кропивницького району Кіровоградської області, Житлово - побутова комісія управління оперативно-тактичного з єднання - 2 корпус Національної гвардії України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (військова частина НОМЕР_1 ), про визнання свідоцтва про право власності на квартиру частково недійсним та його часткове скасування - задовольнити.

Визнати частково недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 30.11.2005, видане Орендним підприємством 2-й ім. Петровського цукровий завод згідно з розпорядженням (наказом) від 30.11.1993 № 44, в частині належності ОСОБА_2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважати ОСОБА_2 такою, що не використала право на приватизацію державного житлового фонду.

На рішення суду протягом 30 днів з дня його складання, може бути подана апеляційна скарга до Кропивницького апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивачка: ОСОБА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Представник заявника: ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 , Ордер про надання правничої допомоги серія АІ № 1894246 від 01.09.2025, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ІФ № 000980 від 23.04.2014.

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП - НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_5 , РНОКПП - НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП - НОМЕР_6 , адреса: місця реєстрації: АДРЕСА_4 , адреса проживання: АДРЕСА_5 .

Третя особа: Олександрівська селищна рада Кропивницького району Кіровоградської області, , адреса: Кіровоградська область, Кропивницький район, селище Олександрівка, вул. Незалежності України, 78.

Третя особа: Житлово - побутова комісія управління оперативно-тактичного з`єднання - 2 корпус Національної гвардії України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (військова частина НОМЕР_1 ), код ЄДРПОУ НОМЕР_7 адреса: АДРЕСА_6 .

Суддя: Д.В. МИРОШНИЧЕНКО