головуючий у суді І інстанції Григоренко І.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 листопада 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Івкової Д.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду від 26 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач-1, ОСОБА_2 ), ОСОБА_3 (далі - відповідач-2, ОСОБА_3 ), в якому просила визнати недійсним договір про поділ майна подружжя, укладений 30 вересня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , судові витрати покласти на відповідачів солідарно.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що ОСОБА_4 був політичним та громадським діячем, депутатом Верховної Ради України, був одним із співвласників групи компаній «Континіум», яка володіє і управляє мережею АЗС, будівельним та готельним бізнесом, а також бізнесом у інших напрямках. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поручник Альоною Юріївною без участі дружини та дітей померлого було заведено спадкову справу за № 2/2015, що зареєстрована в спадковому реєстрі за № 57852138. Протягом 2016-2017 років нотаріус видала спадкоємцям, в тому числі ОСОБА_1 , ряд свідоцтв про право на спадщину на усе майно, що зареєстроване за українським законодавством на ім`я спадкодавця. Водночас, ОСОБА_1 встановила, що її чоловік за життя володів майном та активами за кордоном. Таким майном за кордоном, зокрема, є і акції в компаніях, що зареєстровані в юрисдикції Британських Віргінських островів, в юрисдикції Республіки Кіпр. Проте, нотаріус відмовила у видачі свідоцтв про право на спадщину для представлення за кордоном. В судовому порядку така відмова була оскаржена, однак, свідоцтво про право на спадщину для представлення за кордоном ОСОБА_1 не видано, проте процедура триває. Із засобів масової інформації в квітні 2023 року позивач дізналась, що ОСОБА_2 розлучився з ОСОБА_3 . Так, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 9 листопада 2022 року справа № 757/24021/22 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . З цього ж судового рішення встановлено, що сторони в процесі припинення шлюбних відносин уклали договір про поділ майна подружжя від 30 вересня 2021 року. Отже, згідно рішення суду існує договір про поділ майна подружжя від 30 вересня 2021 року, умови якого позивачу невідомі, але яким, очевидно, ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 безоплатно активи (акції, частки) компаній, які входять у ГК «Континіум». На переконання позивача договір про поділ майна подружжя від 30 вересня 2021 року має ознаки фраудаторності, з метою уникнути відповідальності перед ОСОБА_1 , тобто такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом. По-перше, договором про поділ майна ОСОБА_2 позбувся безоплатно на користь ОСОБА_3 своїх основних активів, що свідчить про невигідне становище ОСОБА_2 . По-друге, оскаржуваною угодою було вирішено питання про активи, якими формально ОСОБА_2 ще не володів, та набув під свій контроль, активи в Україні, які є власниками (засновниками) основних активів ГК «Континіум». По-третє, ОСОБА_2 на виконання оскаржуваної угоди протягом 2022 року безоплатно відступив на користь ОСОБА_3 компанію в юрисдикції Кіпру, через яку здійснювалось управління усіма активами в Україні у ГК «Континіум». По-четверте, в Україні розслідуються кримінальні провадження щодо незаконних дій (шахрайство) з майном та активами померлого ОСОБА_4 , де ОСОБА_1 є потерпілою особою. По-п`яте, на фраудаторність оскаржуваної угоди та намір уникнути відповідальності за зобов`язаннями перед ОСОБА_1 , вказують взяті на себе ОСОБА_2 зобов`язання по виплатах на утримання дітей, що викладені в рішенні Печерського районного суду м. Києва від 20 березня 2023 року у справі № 757/24835/22 про затвердження мирової угоди. Отже, укладення та подальше виконання спірного договору здійснені в порушення принципу доброчесності, що є підставою для визнання договору про поділ майна подружжя недійсним.

Під час попереднього розгляду справи в судах рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 7 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 2 жовтня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 7 березня 2024 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 червня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням адвокат Наход Андрій Володимирович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції відмовляючи у позові ОСОБА_5 не належно досліджував чи стосується оспорюваний договір прав та інтересів ОСОБА_1 . Суд не міг здійснити безпосереднього дослідження цієї обставини без доказів про статус поділеного майна між подружжям та доказів належності цього майна ОСОБА_2 (відповідачу 1) аби констатувати, що права та інтереси позивачки оскаржуваним договором не порушуються, і що оспорюваний договір містить ознаки фраудаторності.

Вважає, що без безпосереднього дослідження цих доказів суд не мав законних підстав констатувати, що він не має ознак фраудаторності та виносити рішення про відмову в задоволені позову ОСОБА_1 .

Вказує, що суд першої інстанції порушив норми процесуального законодавства не визнавши обставину, на яку посилалась позивачка такою, що встановлена на її користь за умови не спростування відповідачами (п.10, ст. 84 ЦПК України), а саме, що за вказаним договором поділено спільне майно подружжя ОСОБА_6 та воно належало ОСОБА_2 (відповідачу 1, відчужувачу) на правах власності чи володіння.

Зазначає, що суд, розглядаючи спір про визнання недійсним договору про поділ майна подружжя з мотивів порушення ним прав та законних інтересів позивачки та з мотивів його фраудаторпості та як такого, що укладений щодо активів, які належать позивачці, повинен встановити суть, зміст та наповнення оскаржуваного договору та встановити статус поділеного майна, законний інтерес позивачки щодо нього, права відповідачів так діяти, наслідки такого договору для позивачки, встановити належність майна за оспорюваним договором ОСОБА_2 (відповідачу 1) та наслідки таких дій відповідача 1 щодо прав та інтересів позивачки.

Вважає, що для встановлення факту укладення договору про поділ майна подружжя на шкоду правам та законним інтересам ОСОБА_1 та порушення його змістом та умовами прав позивача, суду необхідно дослідити документи про статус майна та права власності відповідача 1 на розпорядження таким майном як спільним сумісним майном подружжя. За таких умов такі докази мали бути надані суду відповідачами або ж суд мав ці обставини прийняти на користь тверджень та доводів позивачки.

Вважає, що судом першої інстанції проігноровано те, що порушення прав позивачки оспорюваним договором щодо майна спадкодавця ОСОБА_7 вбачається із факту існування судового процесу в суді Британських Віргінських островів (про що знає ОСОБА_2 ) та розслідуваннями кримінальних проваджень.

Також вважає, що судом першої інстанції не враховано посилання позивачки щодо нікчемності оспорюваного правочину, на що посилалась позивачка виходячи з того, що відповідачі надали копію оспорюваного договору але без доказів права на таке розпорядження цим майном.

Також вважає, що суд першої інстанції не надав оцінки посиланням позивачки на фактичні обставини, які підтверджуються доказами, щодо факту існування законних претензій до ОСОБА_2 щодо активів, які передані за оспорюваним договором до ОСОБА_3 . Відповідач таких доводів позивачки не спростував взагалі.

Вказує, що відповідачі мають спростувати не тільки факт порушення прав та інтересів позивачки, а й факт того, що при настанні умови яка «підкорена» часу, за якої позивачка матиме змогу реалізувати свої спадкові права на акції та частки, які є предметом оспорюваного договору, не призведуть до наслідку витребування/повернення цих акцій та часток від відповідача 1 ( ОСОБА_2 ). Іншими словами, відповідачі спільно чи кожен окремо, мають надати апеляційному суду, крім примірника оспорюваного договору, переконливі докази того, що активи на які ОСОБА_1 має законний інтерес та права, набувались ОСОБА_2 та переходили до ОСОБА_3 у відповідності до чинного законодавства та без порушення прав ОСОБА_1 та інших спадкоємців померлого ОСОБА_4 (його дітей).

1 жовтня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_3 - адвоката Батюсь Т.В., в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що фактично апеляційна скарга зводиться до того, що на думку позивача суд першої інстанції мав беззаперечно прийняти до уваги усі твердження, викладені у позовній заяві та вважати їх доведеними допоки відповідачі не надали доказів на їх спростування, тобто фактично позиція апелянта побудована на концепції «негативного доказу».

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 - адвокат Батюсь Т.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу та поштову адресу, що підтверджується звітом про доставку поштового відправлення та рекомендованим повідомленням.

29 жовтня 2025 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання на адресу Київського апеляційного суду про розгляд справи без участі сторони.

4 листопада 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 - адвоката Наход А.В. про відкладення розгляду справи.

В обґрунтування клопотання сторона позивача вказує, що представник позивачки не зможе прибути в судове засідання через стан здоров`я, а тому з урахуванням того, що у сторони позивача існує бажання доводити позицію по справі особисто, просить перенести розгляд справи на іншу дату.

Розглянувши відповідне клопотання колегія апеляційного суду не вбачає підстав для відкладення розгляду справи з огляду на таке.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (частини перша, друга та п`ята статті 12 ЦПК України).

Особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб (стаття 43 ЦПК України).

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 ЦПК України (частина третя статті 368 ЦПК України).

Відповідно до статті 128 ЦПК України (тут і надалі в редакції Кодексу, чинній на час апеляційного перегляду справи) суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно зі статтею 372 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи у разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Так, матеріалами справи встановлено, що сторона позивача повідомлялась Київським апеляційним судом належним чином про призначення розгляду справи на 4 листопада 2025 року, про що свідчить звіт про доставку вихідної кореспонденції від 29 жовтня 2025 року. Отже, сторона позивача була повідомлена про дату засідання більше ніж за 5 днів до засідання.

У постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19 (провадження № 61-1933св22) зроблено висновок, що за змістом статті 14 ЦПК України для цілей цього Кодексу офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами" від 29 червня 2023 року № 3200-IX для учасників судового процесу визначена обов`язкова реєстрація та використання електронних кабінетів у ЄСІТС.

18 жовтня 2023 року було введено в дію Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами".

Отже, реєстрація та використання електронних кабінетів у ЄСІТС є обов`язковими для адвокатів, нотаріусів, державних та приватних виконавців, арбітражних керуючих, судових експертів, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, які беруть участь у судових процесах у господарських, цивільних та адміністративних справах з 19 жовтня 2023 року.

У матеріалах справи наявні відомості про доставку електронного листа, направленого до електронного кабінету у ЄСІТС на адресу ОСОБА_1 та Находу А.В. , про розгляд справи на 4 листопада 2025 року та дату його отримання останніми, а саме 29 жовтня 2025 року.

Таким чином, сторона позивача була повідомлена про розгляд справи, призначеної на 4 листопада 2025 року, завчасно.

Доводи про відкладення розгляду справи у зв`язку із поганим самопочуттям представника позивача колегія суддів вважає необґрунтованими, з урахуванням повідомлення сторони позивача про розгляд справи завчасно.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що до клопотання про відкладення розгляду справи не було надано належних доказів, які б підтверджували заявлені обставини.

Суд зважає на те, що на цей час ЦПК України передбачає альтернативні механізми для реалізації своїх прав на участь в судових засіданнях, зокрема участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції, у тому числі з власних джерел, виклад своїх заперечень в письмовій формі, направлення доказів засобами електронного або поштового зв`язку, тощо.

Жодним із цих способів сторона позивача не скористалась.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що клопотання не містить обґрунтувань не можливості прибуття в судове засідання самого позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Каракуця проти України", заява № 18986/06, від 16 лютого 2017 року).

Праву особи на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу; заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Так, апеляційним судом враховано тривалий розгляд цієї справи в суді, а саме з червня 2023 року, тобто, більше 2 років.

Апеляційним судом також враховано, що стороною позивача викладено свої доводи і міркування щодо оскаржуваного судового рішення у апеляційному суді у апеляційній скарзі. Ні в апеляційній скарзі, ні в клопотанні про відкладення розгляду справи не зазначено жодних нових обставин, які унеможливлюють розгляд справи за наявними матеріалами за відсутності сторони позивача.

Крім того, відмовляючи у задоволенні клопотань про відкладення розгляду справи апеляційний суд виходить із тих обставин, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Стороною позивача не указані причини, які унеможливлюють вирішення спору за відсутності позивача та його представника.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді, представника відповідача, перевіривши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Згідно з п. 2 ч. 1ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає в повній мірі.

Судом встановлено, що з 4 вересня 1993 року ОСОБА_4 та позивач ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а. с. 21, том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а. с. 25, том 1).

Згідно з довідкою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Поручник А. Ю. від 17 серпня 2020 року ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , частка у спадщині становить 1/4 (а. с. 29, 30, том 1).

Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Поручник А. Ю. від 04 вересня 2017 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя та свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частку спадкового майна, а саме акцій в іноземних компаніях, у зв`язку з тим, що вона не подала відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії (а. с. 31, 32, том 1).

Позивач зазначала, що ОСОБА_4 мав акції та частки бенефіціарного власника в іноземних компаніях, на підтвердження чого надала до суду копію трастової угоди

від 21 серпня 2014 року з додатком (перелік компаній) (а. с. 33-46, том 1).

Печерський районний суд міста Києва рішенням від 10 серпня 2022 року у справі

№ 757/15457/22-ц заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнив. Встановив факт, що має юридичне значення: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є спадкоємицею всього майна після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (спадкодавця), яке знаходиться за кордоном, де б воно не знаходилося і в чому б воно не виражалося, з часткою в розмірі 1/2, як член подружжя та є спадкоємицею за законом з часткою у спадщині в розмірі 1/4, як одна із чотирьох спадкоємців після смерті ОСОБА_4 у 1/2 майна, яке знаходиться за кордоном, де б воно не знаходилося і в чому б воно не виражалося (а. с. 218-221, том 1).

Позивач вказувала, що померлий ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 були партнерами по бізнесу.

30 вересня 2021 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір про поділ майна подружжя. Сторони вказаної обставини не заперечували.

Печерський районний суд м. Києва ухвалою від 14 вересня 2023 року задовольнив клопотання про витребування доказів та витребував у приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Т. О. та приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Н. А., копію договору про поділ спільного майна подружжя, який 30 вересня 2021 року уклали ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а. с. 249, том 1).

22 вересня 2023 року приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Н. А. надала відповідь про те, що договір про поділ спільного майна подружжя, який 30 вересня 2021 року уклали ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нею не посвідчувався (а. с. 13, 14, том 2).

22 вересня 2023 року приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Т. О. надала відповідь про те, що договір про поділ спільного майна подружжя, який 30 вересня 2021 року уклали ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нею не посвідчувався (а. с. 15, 16, том 2).

Скасовуючи рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 7 березня 2024 року Верховний Суд встановив, що суд першої інстанції за наявності факту невиконання відповідачами ухвали суду про витребування копії оспорюваного договору, з якого можна було встановити чи були порушені права позивача, не виконав вимоги статті 84 ЦПК України, оскільки не застосував до відповідачів заходи процесуального примусу, не вирішив питання щодо можливості застосування положень частини десятої статті 84 ЦПК України, не встановив обставини, що мають значення для вирішення спору.

Під час нового розгляду судом першої інстанції відповідна вказівка була врахована.

6 грудня 2024 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача-2 - адвоката Батюсь Т.В. надійшов відзив на позовну заяву. Разом із відзивом представник відповідача-2 - адвокат Батюсь Т.В. надала суду копію договору про поділ майна подружжя від 30 вересня 2021 року, який укладено між відповідачем-1 та відповідачем-2 в простій письмовій формі (т. 3 а. с. 169-174).

Судом першої інстанції надано правильну юридичну оцінку підставам, з огляду на які сторона позивача просила визнати недійсним укладений між відповідачами правочин, стороною якого позивач не є.

Як слідує із змісту обгрунтування вимог позову сторона позивача посилається на три підстави для визнання оспорюваного договору недійсним: нікчемність правочину, фраудаторність та порушення прав позивача на майно, яким розпорядились відповідачі.

Перевіряючи наведені стороною позивача доводи у підтвердження підстав позову та заперечення сторони відповідачів колегія апеляційного суду враховує наступне.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Майже аналогічний за змістом перелік способів захисту передбачений у частині другій статті 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2015 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, вимога про визнання його недійсним за загальним правилом не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У разі, коли сторона правочину вважає його нікчемним, вона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи вимоги його нікчемністю.

Велика Палата Верховного Суду вже висловилась з приводу того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (пункт 69). Такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (пункт 70). Постанова ВП ВС від 4 червня 2019 року, справа №916/3156/17.

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Постанова КЦС ВС від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18).

Сторона позивача не указує норму Закону, за яким оспорюваний договір є нікчемним в силу Закону.

Так, оспорюваний договір укладений між відповідачами, як колишнім подружжям з приводу поділу майна подружжя.

Право вирішення питання щодо розподілу майна між подружжям передбачено положеннями ст. 69 Сімейного Кодексу України (далі по тексту СК України) таким чином, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

При цьому, договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до загальних положень про правочини, які врегульовані ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Тобто, положеннями названого Кодексу передбачено, що обов`язкове нотаріальне посвідчення договору передбачено безпосередньо за умови поділу між подружжям об`єктів нерухомості. Відтак, нормою Закону не заборонено укладення договору про поділ майна подружжя у простій письмовій формі щодо іншого майна, зокрема акцій, корпоративних прав і інвестиційних сертифікатів.

Таким чином, судом не встановлено обставин та норми Закону, за якими оспорюваний договір слід визнати нікчемним.

Крім того, сторона позивача не указує, які наслідки виконання недійсного правочину, саме як нікчемного, слід застосувати. Вимоги, які заявляє сторона позивача ґрунтуються на загальних фразах щодо необхідності повернення сторін оспорюваного договору в попередній стан.

Колегія апеляційного суду не може визнати обґрунтованими доводи апеляційної скарги у доведення нікчемності оспорюваного правочину з огляду на те, що відповідачі надали копію оспорюваного договору але без доказів права на таке розпорядження цим майном, наявність сумніву у позивачки про те, що майно за договором є спільним майном, оскільки такі доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм права.

Як уже було зазначено вище по тексту цієї постанови, нікчемність правочину має бути встановлена законом. Наявність сумнівів у сторони, яка не є стороною оспорюваного договору, щодо права на розпорядження майном, а також щодо форми вираження та розміру часток, є підставою для оспорення цього договору, а не визнання його нікчемним.

Перевіряючи доводи позову з приводу доведеності підстав для визнання оспорюваного договору недійсним як такого, що порушує права позивача, колегія апеляційного суду також не може визнати їх доведеними з урахуванням наступного.

Положеннями ст. 204 УК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, допоки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідна практика є усталеною, з огляду на постанову ВП ВС від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), постанову КЦС ВС від 28.07.2021 у справі № 759/24061/19.

За загальним правилом, договір як універсальний регулятор приватних відносин, є підставою для встановлення (зміни чи припинення) приватних прав і обов`язків та інших наслідків саме для його сторін. Тобто, по-перше, регулююча сила договору стосується його сторін. По-друге, в певних випадках не сторона договору може наділятися правами та обов`язками (наприклад, стаття 636 ЦК України, частина перша статті 816 ЦК України). По-третє, законодавець в окремих випадках, з урахуванням того, що інші особи (не сторони договору) не можуть ігнорувати існування договору між сторонами, а також фактичне та правове становище, яке є його результатом, передбачає спеціальні правила при «інтервенції» в «чужі» договірні відносини. Постанова КЦС ВС від 08 червня 2022 року у справі №396/269/18.

Відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України, правом оспорювати правочин законодавець наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, заінтересованих (третіх) осіб, що не є сторонами правочину.

При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Крім того, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі №905/1227/17).

У пункті 56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) містяться висновки про те, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо ж повернення майна відчужувачу не відновлює права позивача, то суд може застосувати інший ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог (схожий за змістом висновок викладено в пункті 8.49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 (провадження № 12-1гс23)).

У справі, яка переглядається судом першої інстанції надано правильну юридичну оцінку доводам сторони позивача про те, що позивачкою не доведено порушення її прав стороною відповідачів під час укладення оспорюваного договору.

За загальними правилами доказування, а саме відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у тому числі у досліджуваній категорії справ.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати доказами.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Одним із таких випадків, коли тягар доказування покладається на певну сторону, передбачено у разі, якщо ця сторона має намір спростувати презумпцію.

У даній категорії справ саме на позивача покладається обов`язок спростування презумпції правомірності правочину.

Як стверджує сторона позивача, ними детально описано, яким чином доводиться право володіння частками ОСОБА_4 у компаніях за кордоном, зокрема:

трастовою угодою "R&S TRUST" від 21 серпня 2014 року з додатками з переліком компаній;

фактом існування судового процесу у Високому суді правосуддя Віргінських островів, де досліджується недійсність Трасту;

наявністю рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року у справі №757/15457/22, згідно з яким встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є спадкоємицею всього майна після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (спадкодавця), яке знаходиться за кордоном, де б воно не знаходилося і в чому б воно не виражалося, з часткою в розмірі 1/2, як член подружжя та є спадкоємицею за законом з часткою у спадщині в розмірі 1/4, як одна із чотирьох спадкоємців після смерті ОСОБА_4 у 1/2 майна, яке знаходиться за кордоном, де б воно не знаходилося і в чому б воно не виражалося.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними відповідно до ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере, також, згідно із ст. 78 ЦПК України до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Процесуальний закон також визначає таку ознаку доказів, як достовірні, тобто докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України), достатні, а саме докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 80 ЦПК України).

Перевіряючи заявлені стороною позивача обставини та докази, у підтвердження цих обставин, колегія апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що вони не містять інформації щодо предмета доказування та не є тими доказами, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Так, змістом трастової угоди "R&S TRUST" від 21 серпня 2014 року з додатками з переліком компаній, врегульовано визначення термінів, беніфіціарів трасту, якими є ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , керівне право, а саме законодавство, на якому засновується Траст, адміністративні повноваження, порядок скасування та зміни Трасту, інформацію щодо довірчих управляючих та положення, що стосуються Протектора. До трастової угоди також додано додаток з переліком компаній.

При цьому із змісту трастової угоди не вбачається, яким чином її зміст підтверджує інформацію щодо наявності у спадкодавця позивачки прав чи обов`язків стосовно компаній, обсяг цих прав, на які сторона позивача посилається у позові.

У матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують обставину щодо наявності правовідносин між спадкодавцем позивачки та відповідачем ОСОБА_2 . Усі посилання сторони позивача про наявність у названих осіб яких-небудь правовідносин ґрунтуються виключно зі слів позивачки, які стороною відповідачів не визнані. Відтак, указані обставини мають доводитись доказами.

Упродовж розгляду цього спору в суді сторона позивача неодноразово посилається на факт існування судового процесу у Високому суді правосуддя Віргінських островів, де досліджується недійсність Трасту. Однак, матеріали справи не містять жодних доказів, яким чином існування названого судового процесу відносяться до цього спору.

Не можна також погодитись із доводами апеляційної скарги з приводу того, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року у справі №757/15457/22 встановлено обставини належності позивачці у порядку спадкування прав щодо компаній, які були предметом розподілу між подружжям у оспорюваному договорі.

Як слідує із змісту наведеного судового рішення, судом було встановлено лише факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є спадкоємицею всього майна після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (спадкодавця), яке знаходиться за кордоном, де б воно не знаходилося і в чому б воно не виражалося, з часткою в розмірі 1/2, як член подружжя та є спадкоємицею за законом з часткою у спадщині в розмірі 1/4, як одна із чотирьох спадкоємців після смерті ОСОБА_4 у 1/2 майна, яке знаходиться за кордоном, де б воно не знаходилося і в чому б воно не виражалося.

При цьому суд встановлюючи відповідний факт виходив із обставин, які були заявлені заявником та Правил ведення нотаріального діловодства, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 22.12.10 № 3253/5, додаток № 25 Правил за формою № 16.

Зокрема судом у наведеному судовому рішенні наведені мотиви, що згідно із наведеними Правилами відсутні вимоги вказувати та встановлювати конкретний вид, склад, розмір майна, його місце знаходження, частку права власності чи будь-які інші відомості, а відтак і відсутність необхідності вимагати від спадкоємців подання будь-яких документів, що підтверджують право власності на конкретне майно, оскільки свідоцтво про право на спадщину, видане за Формою № 16, не є правовстановлюючим документом, а видається лише для підтвердження права на спадщину і у подальшому стане підставою для оформлення права на спадщину спадкоємцями за кордоном.

Оскільки вид та склад майна, його кількість, вартість невідомі, то на момент звернення до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину, яка знаходиться за кордоном, спадкоємці позбавлені можливості надати документи, які б підтверджували право власності.

Також суд, задовольняючи заяву щодо встановлення факту керувався висновками ВС КЦС, які викладені у Постанові від 09.06.2021 року у справі №752/26795/18, у якій констатовано, що у разі видачі свідоцтва про право на спадщину за Формою № 16, на нотаріуса не покладається обов`язок встановлення переліку майна, країни його місцезнаходження та інших даних щодо такого майна. Тому законодавство не передбачає і подання ніяких правовстановлюючих документів власника для видачі свідоцтва за Формою № 16.

Отже, суд розглядаючи наведену справу, констатував, що встановлення факту, що має юридичне значення, описане та прямо випливає із законодавства про спадкування членами подружжя та законодавства про спадкування за законом. Існування юридичного факту підтверджується відповідними письмовими доказами щодо не можливості ОСОБА_1 у передбачений законом спосіб зафіксувати свої права на спадкове майно за кордоном, адже така фіксація можлива на основі виданого нотаріусом документу.

Також суд, при задоволенні заяви про встановлення факту виходив з того, що у ОСОБА_1 як члена подружжя, не має іншого способу підтвердити права, які виникли у неї внаслідок відкриття спадщини на 1/2 майна за кордоном, яке належало спадкодавцю, що позбавляє її можливості реалізувати такі права, шляхом підтвердження своїх прав за кордоном та пред`явлення їх до виконання. Також відсутні у ОСОБА_1 способи підтвердити права, які виникли у неї внаслідок відкриття спадщини на 1/4 в 1/2 майна за кордоном, як одній із чотирьох спадкоємиць за законом.

Суд в порядку окремого провадження також дійшов висновку, що встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право, адже спору між спадкоємцями не встановлено як і підстав для існування спору. ОСОБА_1 просить встановити факт, що має юридичне значення, виключно щодо частки в майні спадкодавця, як члену подружжя та виключно щодо частки у спадщині, в розмірах та як це передбачено законом та за формою свідоцтва, яке не передбачає вказувати конкретного майна, його місце знаходження. Вказана форма свідоцтва містить тільки відомості про спадкоємця, його частку та інших спадкоємців та розміру їх часток.

Таким чином, інформація, яка наявна у справі №757/15457/22 не містить встановлення обставин, щодо належності переліку належного спадкодавцеві майна за кордоном, а стосується виключно щодо розміру частки в майні спадкодавця, як члену подружжя у спадщині, в розмірах та як це передбачено законом та за формою свідоцтва, яке не передбачає вказувати конкретного майна, його місце знаходження.

Таким чином, жодний із наведених стороною позивача доказів не містить інформації, яка доводить належність спадкодавцю позивачки прав стосовно майна, яке було предметом розподілу між відповідачами відповідно до оспорюваного договору.

З урахуванням наведеного є обґрунтованими заперечення сторони відповідача щодо відсутності у нього обов`язку доводити обставини, які охоплені презумпцією, допоки іншою стороною у спростування такої презумпції не подані докази.

Жодних доказів у підтвердження обставин, що оспорюваним договором порушені права позивачки, матеріали справи не містять.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. (Постанова ОП КЦС ВС від 05.09.2019 у справі №638/2304/17).

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. (Постанова ОП КЦС ВС від 27.01.2020 року у справі №761/26815/17).

Відповідно до постанови КЦС ВС від 8 квітня 2020 року у справі №761/310/17 також застережено, що не підлягають визнанню обґрунтованими доводи заявника про те, що його власний інтерес полягає у тому, щоб зміст договору не суперечив вимогам чинного законодавства, оскільки зазначене не доводить порушення суб`єктивного цивільного права позивача. Категорія власного інтересу фізичної особи не може отримати таке тлумачення, згідно з яким розумітися як повноваження здійснення загального нагляду за дотриманням усіма юридичними та фізичними особами вимог чинного законодавства; цивільний інтерес має носити завжди конкретний характер.

Верховний Суд виходить з того, що у ситуації, коли позивач не довів права на позов у матеріально-правому сенсі, суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача, чинність або дійсність укладеного правочину тощо.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України з урахуванням наведеної судової практики, слід розуміти таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

При цьому, як було роз`яснено Верховним Судом у Постанові від 29 серпня 2023 року по справі №910/5958/20, якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 року у справі №761/45721/16-ц. Аналіз досліджуваних норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Перевіряючи доводи щодо наявності підстав для визнання оспорюваного договору фраудаторним, колегія апеляційного суду не встановила обставин, за яких відповідні вимоги підлягають задоволенню.

Звертаючись до суду із позовом про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним, позивач посилалася, зокрема, на те, що цей договір не відповідає принципу добросовісності, визначеному в ст. 3, 13 ЦК України, та порушує права позивача, оскільки спрямований на уникнення відповідальності перед ОСОБА_1 та з метою уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди), вимоги якого виникнуть пізніше.

Так, позивач зазначає, що вона є спадкоємицею померлого чоловіка ОСОБА_4 та має право на отримання частини спадщини після смерті чоловіка, до складу якої входять, зокрема, корпоративні права у Групі Компаній «Континіум». Одним з партнерів спадкодавця ( ОСОБА_4 ) є ОСОБА_2 , який з метою уникнення поділу активів компанії, безоплатно відчужив на користь своєї колишньої дружини - ОСОБА_3 на підставі договору про поділ майна подружжя від 30.09.2021 року корпоративні права. Про факт укладення оспорюваного договору позивач дізналася з рішення Печерського районного суду міста Києва від 09.11.2022 року у справі № 757/24021/22 про розірвання шлюбу між відповідачами. У рішенні суду встановлено, що в процесі поступового припинення шлюбних відносин відповідачі уклали договір про поділ майна подружжя від 30.09.2021 року, яким, в тому числі, відповідач-1 передав відповідачу-2 безоплатно активи (акції, частки) у компаніях, які входять до Групи Компаній «Континіум».

На переконання позивача, про фраудаторність оспорюваного договору та намір уникнути відповідальності за зобов`язаннями перед позивачем свідчать також взяті відповідачем-1 на себе зобов`язання по виплатах на утримання дітей. Такі зобов`язання викладені у рішенні Печерського районного суду міста Києва від 20 березня 2023 року у справі № 757/24835/22 про затвердження мирової угоди, що ставить відповідача-1 у надзвичайно незручне матеріальне становище (т. 1 а.с. 3-16).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року №2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції Українита вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанови Верховного Суду:від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19), від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20).

Подібні висновки також викладені у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 757/33392/16 (провадження № 61-10541св19), у якій зазначено, що правочином, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК Українифіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частини першої та частини п`ятої статті 203 ЦК України, що, за правилами статті 215 цього Кодексу, є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку).

Договір, який укладений з метою уникнути виконання наявного зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку. Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Укладення фіктивного правочину є порушенням добросовісності як однієї із загальних засад цивільного законодавства.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Так, позивачем не доведено та суду не надані належні допустимі та достатні докази в обґрунтування чинності зобов`язання, в якому позивач був би кредитором, а відповідачі боржниками, у зв`язку із чим у позивача існувало б право або інтерес, що підлягав задоволенню за рахунок майна, яке є предметом договору про поділ майна подружжя від 30.09.2021 року. Не встановлена та не доведена і наявність у відповідачів боргу та відповідного обов`язку з його погашення, від виконання якого вони ухиляються шляхом укладення договору про поділ майна подружжя.

Стороною позивача взагалі не указано, на яких договірних чи позадоговірних зобов`язаннях ґрунтується відповідна претензія.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що сторона позивача вважає порушеним її права щодо активів (часток/акцій), що нерозривно пов`язані з правами та обов`язками господарського товариства, що має статутний капітал, поділений на частки, розмір яких визначається установчими документами, і несе відповідальність за своїми зобов`язаннями тільки своїм майном, або акціонерного товариства.

Право на акцію - це сукупність прав власника (акціонера) на частку у статутному капіталі акціонерного товариства. Ці права включають участь в управлінні, отримання дивідендів, право на майно у разі ліквідації товариства, а також отримання інформації про його діяльність.

Аналогічно, право на частку у товаристві - це корпоративне право, яке надає власнику можливість брати участь в управлінні, отримувати частину прибутку та майна товариства у разі ліквідації. Це право можна відчужувати (продавати, дарувати) іншим учасникам або третім особам, дотримуючись умов статуту та закону.

Стороною позивача не наведено, які зобов`язання щодо активів (часток/акцій) існують перед позивачем саме у відповідачів.

Також стороною позивача не вказано розмір претензії до відповідача та не доведено, що внаслідок укладення оспорюваного договору відповідач перестає бути платоспроможним, тобто у нього відсутнє інше майно, за рахунок якого можливо задовольнити вимогу позивача.

З урахуванням наведеного колегія апеляційного суду погоджується із судом першої інстанції, що стороною позивача не наведено жодних обставин, які дають підстави для обґрунтованого сумніву у частині добросовісності відповідачів під час укладення оспорюваного договору, а відтак і недоведеності ознак фраудаторності спірного правочину.

Позивачем не надано суду належних доказів, які б свідчили про недобросовісність дій, спрямованих на позбавлення позивача законних прав кредитора, за відсутності у позивача статусу кредитора і відповідних прав стосовно відповідачів. Позивачем також не доведено відсутність у відповідачів наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися укладеним ними договором про поділ майна, свідомий намір відповідачів щодо невиконання зобов`язань договору та приховування ними справжніх намірів, відмінних від предмету договору про поділ. Позивачем не спростовані доводи представника відповідача-2 про фактичне і належне виконання відповідачами договору про поділ майна подружжя.

Позивачем не доведене і судом не встановлене укладення відповідачами договору про поділ майна подружжя для цілей, інших, ніж описані в предметі договору про поділ майна подружжя, з намірами, іншими, ніж спрямованими на його реальне виконання. Зокрема, позивачем не надані докази зв`язку договору про поділ майна подружжя від 30.09.2021 р., укладеного відповідачами, зі Спором BVIHC (COM) 118 від 2017 року, який розглядається у «Східно-Карибському Верховному суді у Високому Суді Віргінських Островів Відділення комерційних справ».

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заявленого позову.

Судом першої інстанції надана вірна оцінка доказам, що були предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції, ним повно і об`єктивно з`ясовані дійсні обставини справи, перевірені доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким надана належна правова оцінка. Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду від 26 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба