Виноградівський районний суд Закарпатської області
_______________________________________________________________________________________________ Справа № 299/5175/25
Номер провадження 2/299/1851/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.11.2025 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у складі головуючого судді А.А.Надопта, секретар судового засідання О.М.Стрижак, розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виноградівської міської ради про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась у суд із позовом про визнання право власності, в обґрунтування чого вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_2 , який був власником земельної ділянки №5: площею 0,05 га для ведення садівництва, розташованої в м.Виноградів в товаристві «Леанка», що стверджується рішенням виконавчого комітету Виноградівської міської ради народних депутатів Закарпатської області № 216 від 24.12.1993 року «Про приватизацію земельних ділянок».

Ообгрунтовуючи свої вимоги позивачка вказує, що останнім постійним місцем проживання батька було м.Виноградів Закарпатської області. Батько заповіту не залишав, на день його смерті в будинку по АДРЕСА_1 проживали його дружина ОСОБА_3 , та син ОСОБА_2 . Оскільки 1/2 частина земельної ділянки в товаристві «ЛЕАНКА» площею 0,05 га - це частка дружини померлого у спільному сумісному майні подружжя, то відповідач та мати позивачки успадкували по 1/4 частині житлового будинку з будівлями кожен як спадкоємці за законом першої черги.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мама ОСОБА_3 - мати позивачки. За життя вона залишила заповіт, яким усе своє майно заповіла позивачці. Обов`язкової частки у спадщині син померлої - брат ОСОБА_2 - не має.

Позивачка у шестимісячний строк - 29.05.2019 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, до складу якої ввійшло 3/4 частини земельної ділянки. Однак нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність правовстановлюючого документу на землю.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер рідний брат позивачки- ОСОБА_2 . На випадок своєї смерті, рідний брат позивачки, заповідального розпорядження не залишив. Після смерті брата позивачки, відкрилась спадщина в тому числі на 1/4 (одну четверту) частини спадкового майна - земельної ділянки, яка розташована в товаристві ЛЕАНКА в м.Виноградів. Позивачка одноособово спадщину після смерті свого брата прийняла, у визначений 6-ти місячний строк подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини.

Інших спадкоємців, та спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку, передбачених ст.1241 ЦК України, немає.

У зв`язку з необхідністю отримання Свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачка звернулася до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Юска Н.М., із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину, однак нотаріусом було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом по тій причині, що позивачкою не було представлено правовстановлюючого документу на частку у земельній ділянці.

Таким чином, після смерті батька ОСОБА_2 та брата ОСОБА_2 відкрилася спадщина, в тому числі на земельну ділянку.

Вищезазначені обставини доведені рішеннями судів, які набрали законної сили.

Так, рішенням Виноградівського районного суду у справі № 299/3936/19 від 21.02.2020р., яким визнано за ОСОБА_1 , право власності на 3/4 частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_2 , загальною корисною площею 84,44 кв.м., в тому числі житловою площею 51,85 кв.м. в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 .

Також, рішенням Виноградівського районного суду у справі № 299/1782/25 від 07.05.2025р. визнано за ОСОБА_1 , право власності на 1/4 частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_2 , загальною корисною площею 84,44 кв.м., в тому числі житловою площею 51,85 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті брата ОСОБА_2 .

На підставі наведеного та враховуючи те, що позивачка прийняла спадщину, в порядку передбаченому ст.1268 ЦК України, однак вона не має можливості оформити в установленому, актами цивільного законодавства, порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, оскільки відсутній оригінал правовстановлюючих документів на нерухоме майно, який було втрачено, що є перешкодою для набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, в порядку спадкування шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно в нотаріуса, а тому позивачка просить суд визнати за нею права власності на вищезазначене спадкове майно.

В судове засідання позивачка не з`явилася, проте в подала до суду заяву від 17.11.2025р., в якій просила справу розглянути без неї, свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві та просила такі задоволити; представник відповідача в судове засідання також не з`явився, проте подав до суду заяву від 19.11.2024р., в якій просив справу розглянути без нього, позовні вимоги визнав повністю та не заперечує проти їх задоволення, а відтак суд вважає за можливе справу розглянути без сторін на підставі наданих ними доказів.

Так, за змістом ч.2 ст.43 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами.

У справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Креуз проти Польщі" Європейський суд з прав людини роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи .

Перевіряючи поважність причин неявки в судове засідання сторін, суд встановив, що сторонам надсилались судові повістки про виклик в судове засідання на адреси, засоби зв`язку, які зазначено в позовній заяві, однак сторони жодного разу не з`явились і не повідомляли суд про поважність причин неявки в судові засідання. Така поведінка сторін суперечить приписам статей 43,44 ЦПК України, а тим більше що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З метою запобігання безладному руху справи з врахуванням особливостей судового процесу, та зважуючи на те що сторони нових доказів ніж ті що подано до суду не зможуть подати і такі слід вважати достатніми для вирішення заявлених позовних вимог, то зазначене на думку суду щодо розгляду справи за відсутності сторін не вплине на своєчасний розгляд справи та не призведе до порушення процесуальних прав сторін у спірних правовідносинах.

Оскільки явка сторін не була визнана судом обов`язковою, а обставини справи з урахуванням позовних вимог та поданих сторонами доказів судом можливо встановити у повному обсязі, то на підставі приписів ЦПК неявка сторін, не перешкоджає розгляду справи в даному судовому засіданні.

Так, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК Україниу зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Отже, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає позов підставним та обґрунтованим, який підлягає до повного задоволення із-за таких міркувань.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суди, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя (ст.5 ч.1 ЦПК), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Завданнями цивільного судочинства (ст.2 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.89 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.76-88 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.12,13,78,81,82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

В судовому засіданні достовірними та належними доказами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , який був власником земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 0,05 га для ведення садівництва, розташованої в м.Виноградів в товаристві «Леанка», що стверджується рішенням виконавчого комітету Виноградівської міської ради народних депутатів Закарпатської області №216 від 24.12.1993р. «Про приватизацію земельних ділянок».

Останнім постійним місцем проживання покійного ОСОБА_2 було м.Виноградів Закарпатської області. Покійний заповіту не залишав. На день його смерті в будинку по АДРЕСА_1 проживали його дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_2 . Оскільки 1/2 частина земельної ділянки в товаристві ЛЕАНКА площею 0,05 га - це частка дружини померлого у спільному сумісному майні подружжя, то відповідач та мати позивачки успадкували по 1/4 частині житлового будинку з будівлями кожен як спадкоємці за законом першої черги.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 - мати позивачки, яка за життя залишила заповіт, яким усе своє майно заповіла позивачці. Обов`язкової частки у спадщині син померлої - брат ОСОБА_2 - не має.

Позивачка у шестимісячний строк - 29.05.2019 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, до складу якої ввійшло 3/4 частини земельної ділянки. Однак нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність правовстановлюючого документу на землю.

Також ІНФОРМАЦІЯ_3 помер рідний брат позивачки- ОСОБА_2 , який на випадок своєї смерті заповідального розпорядження не залишив.

Після смерті брата позивачки, відкрилась спадщина в тому числі на 1/4 (одну четверту) частини спадкового майна - земельної ділянки, яка розташована в товаристві ЛЕАНКА в м. Виноградів. Позивачка одноособово спадщину після смерті свого брата прийняла, у визначений 6-ти місячний строк подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини.

Інших спадкоємців, та спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку, передбачених ст.1241 ЦК України, немає.

У зв`язку з необхідністю отримання Свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачка звернулася до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Юска Н.М., із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину, однак нотаріусом, було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом по тій причині, що позивачкою не було представлено правовстановлюючого документу на частку у земельній ділянці.

Таким чином, після смерті батька ОСОБА_2 та брата ОСОБА_2 відкрилася спадщина, в тому числі на земельну ділянку.

Вищезазначені обставини доведені рішеннями судів, які набрали законної сили, зокрема, рішенням Виноградівського районного суду у справі № 299/3936/19 від 21.02.2020 вирішено Визнати за ОСОБА_1 , право власності на 3/4 частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_2 , загальною корисною площею 84,44 кв.м., в тому числі житловою площею 51,85 кв.м. в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 .

Також, рішенням Виноградівського районного суду у справі № 299/1782/25 від 07.05.2025 вирішено Визнати за ОСОБА_1 , право власності на 1/4 частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_2 , загальною корисною площею 84,44 кв.м., в тому числі житловою площею 51,85 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті брата ОСОБА_2 .

Преюдиційні обставини - це факти, які були встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, і які не потребують доказування при розгляді інших справ між тими самими сторонами, оскільки є обов`язковими для суду та інших учасників процесу.

На даний момент, правовстановлюючого документу на право власності на земельну ділянку не виготовлено, а отримати правовстановлюючий документ в позасудовому порядку позивачка не може, так як ОСОБА_2 помер, тому й успадкувати землю без належних правовстановлюючих документів позивач не може.

Між тим, пунктом 3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК). а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів у зв`язку з їх втратою та відсутності реєстрації об`єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім`я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, відповідно до ст.1266 ЦК України позивач залишається єдиним спадкоємцем на дане спадкове майно.

Належність спадкової земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 0,05 га для ведення садівництва, розташованої в м. Виноградів в товаристві «Леанка» ОСОБА_2 доводиться рішенням виконавчого комітету Виноградівської міської ради народних депутатів Закарпатської області №216 від 24.12.1993 року «Про приватизацію земельних ділянок».

Відповідно до даного рішення, виконком ради вирішив передати ОСОБА_2 , мешканцю АДРЕСА_3 безоплатно у приватну власність земельну ділянку №5.

Таке рішення було прийнято керуючись Декретом Кабінету Міністрів України від 26.12.1996р. №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», тобто, не дивлячись на те, що не було державного акту на право приватної власності на землю, всеодно є рішення і воно замінює державний акт.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, що передбачено частиною 1 статті 1225 ЦК України.

За змістом статті 1296 ЦК України оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до частин 1,4 статті 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян в межах норм, провадиться один раз по кожному виду використання. Виходячи з вимог частини 1 статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, в тому числі для ведення особистого селянського господарства.

Згідно зі статтею 118 ЗК України процедура приватизації розпочинається після надання громадянину дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органом державної влади або місцевого самоврядування, який надає відповідні дозволи.

Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною 3 статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання права. Згідно з пунктом «г» частини 1 статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18), а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17 (провадження №61-26091св18) викладено правовий висновок про можливість визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки, що полягає в наступному.

Так, положеннями ЗК України встановлено, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ДІЛЯНКИ; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Згідно статті 126 Земельного Кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Якщо видача державного акта на право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку.

Отже, у випадку, якщо спадкодавець за життя із дотриманням вимог законодавства розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, спадкодавці у порядку спадкування набувають право на завершення приватизації. У разі відмови компетентного органу спадкодавцям, належним та ефективним способом захисту їх прав у судовому порядку є звернення із позовом про визнання права на завершення приватизації.

Відтак, до складу спадщини входить, у тому числі, право на завершення процедури приватизації земельної ділянки, яку спадкодавець розпочав за життя у встановленому законом порядку та не завершив у зв`язку зі смертю. Це право не залежить від наявності у спадкоємця особистого права на приватизацію землі.

Відповідності до вимог ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

Чинним земельним законодавством передбачені певні етапи набуття земельної ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, відповідно до норм безоплатної приватизації, а саме: надання дозволу на розроблення проекту землеустрою; виготовлення проекту землеустрою; погодження проекту землеустрою; внесення відомостей до Державного земельного кадастру; затвердження та передача у власність земельної ділянки; внесення відомостей про право власності в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав, а статтями 81 та 131 цього ж кодексу України передбачено, що «Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: г) прийняття спадщини».

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: винесення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Разом з тим, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації (ч. Зет. 116 ЗК). Визнається правильною практика судів, які задовольняють вимоги спадкоємців, що звернулися до суду з позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця.

В абзаці 6 п. 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказано, що якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно статті 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, спадкоємці мають право звертатися до суду з позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування права на завершення приватизації та одержання правовстановлюючого документа на ім`я спадкоємця.

Враховуючи, що спадкодавцем за життя було розпочато, але не завершено процедуру приватизації вищевказаної земельної ділянки, позивачка, прийнявши фактично спадщину після смерті батьків та брата, набула право на спадкування усіх прав та обов`язків, що належали спадкодавцю, у тому числі право на приватизацію земельної ділянки, переданої померлому за життя відповідним рішенням органу місцевого самоврядування, однак за відсутності зареєстрованого правовстановлюючого документу на ім`я померлого, позивач, позбавлена можливості одержати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, у зв`язку з чим порушення мого права підлягає захисту в судовому поряду.

Відповідно до статті 1218 Кодексу, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною 1 статті 1225 Кодексу, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до п.п. 2 п. 1 перехідних положень Земельного Кодексу України, рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" (далі - Декрет), є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"

Декретом було встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей передбачених п. 1 Декрету, посвідчується Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Статтею 6 Декрету було зупинено дію частини 2 статті 17 і статті 23 Земельного кодексу України (в редакції 1992 року), яким передбачалося, що право власності виникає лише з дня видачі та державної реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку.

Отже, якщо у громадянина була у користуванні земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва і рішенням місцевої ради така земельна ділянка була передана йому у приватну власність, то з дня прийняття цього рішення радою у такого громадянина вже по-суті виникло право власності на земельну ділянку. Якщо такий громадянин помер, не отримавши державного акта на право власності на земельну ділянку, його спадкоємці мають право оформити право власності на дані земельні ділянки вже на себе. Згідно з п.2 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

Отже, як передбачено ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином суд, достовірно встановивши, що позивачка прийняла спадщину, в порядку передбаченому ст.1268 ЦК України, проте не має можливості оформити в установленому актами цивільного законодавства, порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, оскільки відсутній оригінал правовстановлюючих документів на нерухоме майно, який було втрачено, що є перешкодою для набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, в порядку спадкування шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно в нотаріуса, а тому є всі правові підстави для задоволення її позову про визнання за нею права власності на вищезазначене спадкове майно.

Відповідно до вимог та керуючись ст.ст.10,12,13,18,81,223,259,263-265 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Виноградівської міської ради про визнання права власності на спадкове майно - задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , в цілому право на завершення приватизації земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 0,05 га для ведення садівництва, розташованої в м.Виноградів в товаристві «Леанка», яка була виділена покійному ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Виноградівської міської ради народних депутатів Закарпатської області №216 від 24.12.1993р. «Про приватизацію земельних ділянок» шляхом визнання за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , права власності в цілому на вказану земельну ділянку та право на вчинення всіх дій пов`язаних з приватизацією земельної ділянки, в тому числі право на виготовлення кадастрової технічної документації на земельну ділянку, державну реєстрацію права власності на вказані земельну ділянку та одержання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського Апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийНадопта А. А.