Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.11.2025 Справа №607/10934/25 Провадження №2/607/3472/2025

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Позняка В.М.,

за участю секретаря судового засідання Козак О.Є., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільній частковій власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_4 , просить, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог:

- припинити права ОСОБА_4 на 1/6 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;

- виплатити ОСОБА_4 грошову компенсації за 1/6 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 274847 гривень, які внесені на депозитний рахунок ТУ ДСА у Тернопільській області;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/6 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;

Позов мотивовано тим, що позивачка є власником 5/6 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 74,9 кв.м., у тому числі житловою 50,1 кв.м.

Відповідачка успадкувала 1/6 частини вказаної квартири. Зазначає, що частка її власності у квартирі є незначною, а саме 8,35 кв.м. житлової площі, що є меншим від норми, яка встановлена по Україні -13,65 квадратних метра, та виділ частки є технічно неможливим.

Зазначає, що спільне користування квартирою є неможливим через конфлікт між співвласниками.

Звертає увагу, що відповідачка має у власності інше житло, яке успадкувала, а до квартири жодного інтересу не проявляє.

Відповідач ОСОБА_4 у заявах по суті спору просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вважає, що позивачем не доведено наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України.

Зокрема, те, що 1/6 частка спірної квартири є незначною і не може бути виділена в натурі, а також що річ є неподільною позивачем не доведено.

Будь-які конфлікти між відповідачем та позивачем насправді відсутні. Крім того, відповідач, враховуючи особливості характеру позивача, старанно уникала ймовірного виникнення найменших конфліктів, тому ще до отримання спадкоємцями свідоцтв про право на спадщину за спірною квартирою пропонувала позивачу вчинити найбільш раціональним та найменш витратним способом: укласти договір про поділ спадкового майна з метою уникнення «дроблення» спадкової маси шляхом компенсації відповідачу вартості 1/6 спірної квартири, виходячи з її реальної ринкової вартості. Позивач відмовилась, заявивши, що «затягає по судах, але копійки не дасть». Є очевидним, що вказана позиція позивача змінилась, але остання уникає дотримання вимог закону щодо компенсації відповідачу вартості 1/6 спірної квартири виходячи з реальної ринкової вартості (детальніше далі).

Звертає увагу, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Стверджує, що житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_2 , який вона має право спадкувати, не придатний для будь-якого проживання у ньому, а тому, покликання позивача на те, що вона забезпечена житлом є необґрунтованими.

На цей час відповідач зареєстрована та проживає у квартирі, належній матері її покійного чоловіка ОСОБА_5 ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_3 .

Іншого житла, належного на праві власності, за виключенням 1/6 спірної квартири, у відповідача не має.

Членом сім`ї відповідача є її донька ОСОБА_7 , яка також не має у власності будь-якого житла.

Стверджує, що реальна ринкова вартість спірної квартири внаслідок маніпулювання оцінювачем вихідними даними щодо характеристик квартири та застосування порівняльного підходу з неподібними об`єктами, занижена у 3 рази.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.05.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивачки підтримала позов з підстав, викладених у заявах по суті.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини.

ОСОБА_3 є власником 5/6 частки квартири АДРЕСА_4 , в тому числі 1/6 - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 виданого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Кравець Т.В. 05.02.2025 (а.с. 22) та витягу з державного реєстру речових прав від 05.02.2025 (а.с. 24) та 2/3 на підставі договору дарування від 07.02.2025 посвідченому приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Нечай Л.С. та витягу з державного реєстру речових прав від 07.02.2025 №412061497 (а.с. 54).

Відповідач ОСОБА_4 є власником 1/6 частки квартири АДРЕСА_4 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 виданого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Кравець Т.В. 05.02.2025 (а.с. 74).

ОСОБА_4 через свого представника адвоката Кавійчик Віру Петрівну 11.02.2025 направила ОСОБА_3 лист-пропозицію про придбання її 1/6 частки квартири АДРЕСА_4 за 210966 гривень. Відповідачка отримала лист 14.02.2025.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово будівельно-технічного та будівельного дослідження від 26.08.2025 №503/25-22

- дійсна вартість квартири АДРЕСА_4 станом на день проведення обстеження становить 1649080 гривень;

- при поділі квартири АДРЕСА_4 не вбачається за можливе виділити приміщення кухні та санвузлів для двох співвласників, у відповідності до державних будівельних норм і правил. А тому, дані приміщення є неподільною річчю, тобто такою, що може бути поділеною внатурі на окремі частини відповідно до вимог чинного законодавства, будівельних, санітарно-технічних та експлуатаційних норм;

- площа приміщень №1 за адресою: АДРЕСА_5 згідно 1/6 частки від загальною площі становить 12,5 кв.м., що менше, ніж передбачено вимогами нормативних документів 28 кв.м. для влаштування однокімнатної ізольованої квартири, а тому, на даній площі неможливо виділити приміщення, які передбачено ДБН.

Як видно із заповіту ОСОБА_8 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ), вона заповідає ОСОБА_4 житловий будинок по АДРЕСА_2 та літню кухню по АДРЕСА_6 .

Заслухавши учасників, дослідивши та оцінивши докази, суд доходить такого висновку.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 316 ЦК України передбачено що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) виснувала, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником 5/6 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідачка ОСОБА_4 є власником 1/6 частки цієї квартири.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 зазначила про намір набути у власність належну відповідачу 1/6 частину у праві власності на неподільну річ, шляхом внесення її вартості на депозитний рахунок суду. Отже, метою поданого позову у справі, є набуття права власності на частку у нерухомому майні, яка є незначною та належить іншому співвласнику.

На підставі досліджених судом доказів судом встановлено, що з моменту успадкування часткою квартири, відповідачка ОСОБА_4 не вчиняла дій, спрямованих на володіння й користування належною їй власністю зокрема 1/6 часткою квартири, в тому числі не сплачує жодних витрат по її утриманню.

При цьому її частка є у спільному майні є незначною, а поділ квартири або виділ частки в натурі є недоцільним, враховуючі характерні ознаки такого об`єкта нерухомого майна, що також, підтверджується висновком експерта.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що припинення права відповідача ОСОБА_4 на 1/6 частку квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки частка є незначною, вона не проживає та не проживала у вказаній квартирі та не зареєстрована у ній, нею не користується, жодним чином не цікавиться спільним майном та не здійснює його утримання.

Крім того, суд враховує ту обставину, що співвласники спірної квартири не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство, що свідчить про неможливість спільного володіння та користування майном.

За приписами частини другої статті 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 24.02.2016 у справі №6-2784цс15, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем.

Конструкція норми статті 365 ЦК України не передбачає отримання згоди співвласника на припинення його права на частку у спільній частковій власності з одержанням від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, тоді як гарантією дотримання його прав виступає попереднє внесення співвласником, який заявив вимогу про припинення його права на частку у майні, вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, висловленими у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 року по справі № 460/3003/16, від 25.03.2020 року по справі № 201/12922/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 року по справі № 908/1754/17.

Як роз`яснено в п. 1 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав», оскільки згідно з чинним законодавством суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених пунктами 1- 4 частини першої та частини другої статті 365 ЦК, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним.

При визначенні судом розміру грошової компенсації, яка підлягає стягненню з однієї сторони на користь іншої, необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»,, відповідно до яких розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судово будівельно-технічного та будівельного дослідження від 26.08.2025 №503/25-22, дійсна вартість квартири АДРЕСА_4 станом на день проведення обстеження становить 1649080 гривень, отже, вартість 1/6 частки буде становити 274846,66 грн.

Як вбачається із квитанції АТ КБ «Глобус» від 07.02.2025 позивачем внесено на депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації у Тернопільській області кошти у сумі 210966 гривень та із платіжної інструкції АТ «Приватбанк» від 28.08.2025 №1.282591933.1 на депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації у Тернопільській області кошти у сумі 63881 гривень, разом - 274847 гривень.

Відтак, оскільки судом встановлено, що спільне володіння і користування квартирою, є неможливим, відповідач ніколи не проживала та не проживає у даній квартирі та не здійснює її утримання, її частка є незначною, річ є неподільною, а припинення права останнього на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачки, тому, на переконання суду, наявні підстави для припинення права ОСОБА_4 на 1/6 частку у спірній квартирі із виплатою в його користь відповідної грошової компенсації в розмірі 274846,66 грн.

Суд також враховує, що відповідачка має зареєстроване постійне місце проживання а також право на спадкування житлового будинку в селі Мшанець за заповітом після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд вважає, що в даному випадку відповідачка отримує справедливу компенсацію вартості її частки у майні й це не призведе до порушення її прав, як власника майна.

Крім того, згідно з приписами частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень.

Пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

Аналіз зазначених приписів Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» свідчить про те, що державний реєстратор одночасно зі здійсненням реєстрації припинення речового права проводить державну реєстрацію набуття відповідного права чи обтяження шляхом виконання судового рішення про одночасне визнання такого речового права або шляхом відновлення попереднього запису про речові права.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що вимога про визнання за позивачем права власності на раніше належну відповідачу незначну частку у праві спільної власності на неподільне майно є тією вимогою, яка забезпечує досягнення мети поданого позову, а задоволення такої вимоги призводить до остаточного вирішення спору між сторонами.

Тому, підлягає до задоволення і позовна вимога про визнання права власності за позивачкою на 1/6 частку квартири АДРЕСА_4 .

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 позов слід задовольнити повністю.

Відповідно до статтей 5, 19, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_4 на 1/6 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Виплатити ОСОБА_4 грошову компенсацію у розмірі 274847 гривень, які внесені на депозитний рахунок ТУ ДСА у Тернопільській області згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №ПН14945С1 АТ КБ «Глобус» від 07.02.2025 та платіжної інструкції АТ «Приватбанк» від 28.08.2025 №1.282591933.1.

Визнати за ОСОБА_3 права власності на 1/6 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачка: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_8 РНОКПП НОМЕР_2 .

Головуючий суддяВ. М. Позняк