П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2025 року

м. Рівне

Справа № 949/762/25

Провадження № 22-ц/4815/1284/25

Головуючий у Дубровицькому районному суді

Рівненської області: суддя Тарасюк А.М.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

16 червня 2025 року в м. Дубровиця

Сарненського району Рівненської області

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 16 червня 2025 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У березні 2025 року Акціонерне товариство "Перший український міжнародний банк" (далі АТ "ПУМБ" або банк) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 47 971,14 гривень.

Мотивуючи свої вимоги, банк покликався на те, що 07 серпня 2018 року ОСОБА_1 на підставі кредитного договору №501 отримав кредитну картку з кредитним лімітом у сумі 15 000 гривень, який згодом було збільшено до 30 300 гривень. Проте внаслідок невиконання позичальником зобов`язань за правочином у нього утворились станом на 10 січня 2025 року заборгованість у розмірі 47 971,14 гривень, з яких: 30 297,79 гривень - за кредитом, а 17673,35 гривень - за процентами.

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 16 червня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ "ПУМБ" заборгованість у сумі 47 971,14 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ "ПУМБ" судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422,40 гривень.

На рішення суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали у невідповідності викладених в ньому висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про сплив позовної давності у спорі. Так, у спірних правовідносинах перебіг позовної давності починається з дня прострочення виконання зобов`язання, тобто з дня останнього невиконаного платежу. Водночас останній платіж відповідач здійснив 13 грудня 2021 року, а тому перебіг позовної давності почався з того ж дня і завершився 13 грудня 2024 року.

Між тим, позовна заява була подана 11 березня 2025 року, що вказує на безумовний пропуск позовної давності.

Натомість висновок суду попередньої інстанції про можливість подання позову після спливу матеріального строку з посиланням на карантинні обмеження вважав хибним, адже суд не встановив жодних фактичних обставин, які свідчили б про неможливість звернення до суду саме в межах цього строку. Зважав на те, що в постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/8349/22 чітко визначено, що для врахування карантинних обмежень як підстави для відкладення або переривання строку позовної давності необхідно мати обґрунтовані та неспростовні докази наявності таких перешкод. У відсутності таких доказів суд не має права продовжувати або відновлювати позовну давність.

Також суд не з`ясував, чи отримував позичальник досудову вимогу. При цьому наданий банком розрахунок заборгованості є неналежним доказом, а первинних облікових банківських документів матеріали справи не містять.

На переконання заявника, при вирішенні спору підлягали до застосування норми пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно з якими позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу банк не скористався, хоча йому про це роз`яснювалось ухвалою Рівненського апеляційного суду від 21 серпня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 07 серпня 2018 року між АТ "ПУМБ" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №501 шляхом підписання позичальником заяви про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (далі - ДКБО) та яким йому надано кредитну картку із кредитним лімітом у сумі 15 000 гривень, який згодом було збільшено до 30 300 гривень.

Підписавши в порядку ст. 634 ЦК України заяву, відповідач підтвердив, що приймає публічну пропозицію на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (ДКБО), яка розміщена на сайті АТ "ПУМБ" pumb.ua, в повному обсязі з урахуванням умов надання всіх послуг як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані їй в процесі обслуговування (з урахуванням всіх змін), і погодився з тим, що може обирати будь-які передбачені ДКБО послуги, в тому числі через дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості у банку).

Звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення банк посилався на те, що в порушення умов договору та положень ст.ст. 509, 526, 629, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, тому станом на 10 січня 2025 року мав заборгованість у розмірі 47 971,14 гривень, яка складалася з: 30 297,79 гривень - за кредитом, а 17 673,35 гривень - за процентами.

Стверджувалося, що факт узгодження умов договору підтверджується поданими до суду попередньої інстанції документами: заявою про приєднання до кредитного договору, паспортом споживчого кредиту, розрахунком заборгованості, випискою по рахунку, наданими при укладені правочину ОСОБА_1 копії паспорта громадянина України та картки платника податків, витягом з публічної пропозиції АТ "ПУМБ" на укладення договору.

Приходячи до переконання про часткове задоволення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (абзац перший частини першої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України).

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 ЦК України).

Між тим, матеріали справи не містять доказів, що позичальник розумів, ознайомився та погодився з умовами та правилами банківських послуг, підписуючи заяву про приєднання до них, а також те, що вказані документи на момент отримання кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у визначених банком розмірах і порядках нарахування.

Витяг із веб-сайту банку належним доказом бути не може, оскільки цей документ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (кредитодавця), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Тому доцільним є застосування при вирішенні спірних відносин висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), які в т.ч. викладені щодо правильного застосування норм права, зокрема, щодо належності та допустимості витягів з тарифів, умов і правил надання банківських послуг, а також особливостей, за відповідних обставин, укладення договору приєднання в порядку ст. 634 ЦК України та необхідності врахування принципу захисту прав споживачів фінансових послуг.

Отже, при врегулюванні спору не підлягають застосуванню правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору.

У справах споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну, рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору.

Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 банк дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інше не відповідало б принципу справедливості, добросовісності, розумності та уможливило покладання на слабшу сторону невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Водночас хибними є твердження суду попередньої інстанції з того приводу, що контрагенти кредитного договору обумовили процентну ставку за користування кредитом в розмірі 47,88% річних, адже про таку ставку йшлося в паспорті споживчого кредиту.

Натомість згідно з висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, що викладений у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20, ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного вкидання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на обставини справи та вимоги закону колегія суддів ураховує, що при вирішенні спірних правовідносин діє презумпція винуватості боржника, а сам факт порушення прав кредитора є очевидним.

Отже, правильним є стягнення на користь банку з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту в сумі 30 297,79 гривень, які отримано ним та в добровільному порядку не повернено.

При цьому аргументи заявника про сплив позовної давності колегією суддів відхиляються, виходячи з такого.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільний кодекс України доповнено пунктом 12 такого змісту: "під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Карантин на всій території України установлювався з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року.

Крім того, Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту: "у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".

Законом України "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" у розділі "Прикінцеві та перехідні положення" пункт 19 викладено в такій редакції: "у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану".

З огляду на те, що спірні правовідносини між сторонами виникли 07 серпня 2018 року, тому позовна давність для вирішення існуючого цивільного спору не сплила.

Посилання колегією суддів на постанову Верховного Суду України від 06 вересня 2023 року у справі № 910/8349/22 апеляційним судом до уваги не беруться, оскільки всупереч твердженням автора апеляційної скарги в ній не роз`яснювалося про порядок і підстави застосування нормативно-правових норм, які регулюють питання щодо застосування позовної давності. Тобто позиція Верховного Суду у цій постанові не є релевантною до спірних відносин.

У пункті 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України в редакції Закону № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. Ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину і інше тлумачення для цього не застосовується.

Як убачається, при вирішенні спірних правовідносин суд попередньої інстанції увагу на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Підставою для прийняття нової постанови - про часткове задоволення позову відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 16 червня 2025 року.

Позов Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" заборгованість у сумі 30 297 (тридцять тисяч двісті дев`яносто сім) гривень 79 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Акціонерне товариство "Перший Український Міжнародний Банк"; ; місцезнаходження: вул. Андріївська, 4, м. Київ 04070.

Відповідач: ОСОБА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків