Справа № 148/2584/25
Провадження №2/148/1253/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 листопада 2025 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого судді Ковганича С.В.,

при секретарі Ліванчук А.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні місті Тульчині за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з 10.10.2010 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який заочним рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 03.12.2021 було розірвано.

За період шлюбу у них народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з нею.

На даний час відповідач ухиляється від покладеного на нього обов`язку утримувати доньку, хоча стан його здоров`я та матеріальне становище дозволяє йому її утримувати. Він має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в твердій грошовй сумі.

У зв`язку з даними обставинами вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить стягнути з відповідача на її користь на утримання дочки аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн щомісячно з дня подання позову до суду і до досягнення донькою повноліття, а також стягнути з відповідача всі понесені нею судові витрати.

В судове засідання позивач не з`явилась, в матеріалах справи наявне клопотання від її представника, згідно якого він просить розглянути справу у його та позивача відсутність, позовні вимоги підтримує.

Відповідач в судове засідання не з`явився, від його представника надійшли заяви, згідно яких він просить розглянути справу у його та відповідача відсутність. Позовні вимоги визнає частково. Вважає, що розмір аліментів є завищеним і не відповідає фінансовим можливостям відповідача. Також вказав, що відповідач є пенсіонером за віком, є непрацездатним і безробітним. Згоден сплачувати аліменти в розмірі 2000 грн. З вимогами щодо стягнення витрат на правову допомогу відповідач не погоджується та вважає, що розмір таких витрат є завищеним і не відповідає складності справи та проведеної адвокатом роботи. Просить відмовити в задоволенні таких вимог. Також не може бути задоволена вимога про стянення з відповідача витрат на стягнення судового збору, оскільки він є учасником бойових дій.

Відповідно до ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєтрованому шлюбі з 10.10.2010 до 05.01.2022, про що свідчить копія заочного рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 03.12.2021 у справі №147/1071/21, яке набрало законної сили 05.01.2022 (а.с.8-9).

Згідно копії повторного свідоцтва про народження від 05.10.2021 серія НОМЕР_1 (а.с.6) сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно копії довідки виконавчого комітету Тульчинської міської ради Тульчинського району Вінницької області від 03.10.2025 №1717 (а.с.7) ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Склад її сім`ї слідуючий: донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; мати - ОСОБА_5 , проживає без реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою ( ч.3 ст.51 Конституції України ).

Відповідно до ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ ( 78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Правовідносини, що виникли між сторонами щодо стягнення аліментів на утримання дитини регламентуються ст.180-182, 184, 191 СК України.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення в Сімейному кодексі України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що дочка проживає з позивачем, тому аліменти необхідно стягувати на її користь.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

В свою чергу, стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно зі становищем одержувача аліментів, адже обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладено на обох батьків.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму ВСУ № 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК.

Відповідно до ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Судом враховано, що відповідно до ст.7 Закону України "Про Державний бюджет на 2025 рік" прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 01.01.2025 встановлено в розмірі 3196 грн., а тому, відповідно, розмір аліментів для дитини даного віку не може бути меншим 1598 грн.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, які мають стягуватись з відповідача, судом врахованостан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, який є працездатним, інших утриманців немає.

Твердження представника відповідача щодо того, що відповідач є пенсіонером за віком, непрацездатним і безробітним суд до уваги не бере, оскільки дані факти не підтверджені жодним належним та допустимим доказом.

З огляду на те, що батьки зобов`язані нести витрати в рівних частинах для забезпечення дитині необхідного рівня життя, з урахуванням того, що дочка проживає з матір`ю і фактично тягар утримання лежить на ній, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі розмірі 2000 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а не в заявленому позивачем розмірі. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів відповідає вимогам розумності та є співмірний витратам, які мають нести обоє батьків на утримання дитини.

Інших доказів, які б свідчили про можливість відповідача сплачувати аліменти у більшому розмірі, зокрема в розмірі 3000 грн, як про те просить позивач, останньою суду не надано.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості та захисту прав неповнолітньої дитини, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх часткового задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.

Оскільки позивач звернулася до суду з даним позовом 07.10.2025, тому саме з цієї дати суд присуджує аліменти.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 59 Конституції України гарантується кожному право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктами 4, 6, 9 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що:

- договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору;

- інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення;

- представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до п.1, 6 ч.1 ст.19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09.06.2017, визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Верховний Суд у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 вказав, що домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Відповідно до ч.2-6 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивачем на підтвердження понесених нею витрат на професійну правничу допомогу було надано: договір №0610 про надання професійної правничої допомоги від 06.10.2025 (а.с.10), за умовами якого за надання правової допомоги за цим договором сторони встановили фіксовану оплату у розмірі 8000 грн; заявку-розрахунок на надання професійної правничої допомоги від 06.10.2025 (а.с.12), у якій сторони узгодили вид робіт, послуг, допомоги, тривалість, ставку за годину та вартість; акт наданих/погоджених послуг з професійної правничої допомоги від 07.10.2025 (а.с.13), згідно якого сторони погодили перелік послуг та їх загальну вартість у розмірі 8000 грн; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 25.04.2008 №587 (а.с.14); копія ордеру на надання правничої допомоги від 08.10.2025 серія АВ №1238267 (а.с.32).

Судом враховано, що представник відповідача заперечив обгрунтованість витрат на оплату правничої допомоги, наданої позивачу, та вважає їх розмір завищеним та таким, що не відповідає складності справи та виконаної адвокатом роботи.

Слід зазначити, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Верховний Суд у своїй постанові від 03.05.2018 в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 28.12.2020 у справі №640/18402/19 вбачається, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

У пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

В свою чергу, оцінивши співмірність визначеного розміру відшкодування витрат на правничу допомогу зі складністю справи, яка не належить до категорій справ значної складності, та з обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, враховуючи зміст поданих позивачем документів на підтвердження понесених нею судових витрат, суд дійшов висновку, що критерію реальності витрат на правову допомогу, розумності їхнього розміру та витраченому адвокатом часу відповідає сума в розмірі 3000 грн, а не в розмірі 8000 грн, як визначила позивач у позовній заяві. При цьому судом враховано, що обсяг матеріалів справи не є значним, представник позивача участі в судовому засіданні не брав, будь-яких адвокатських запитів по справі не робив, фактично правнича допомога адвоката Дудіна Л.В. полягала лише у підготуванні позовної заяви до суду та подачі клопотання про розгляд справи у його та позивача відсутність, які не потребують ні значного часу, ні особливих знань та зусиль. А тому суд приходить до висновку, що визначений представником позивача гонорар в розмірі 8000 грн є завищеним.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.3 ст.5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що позивач звільнена від сплати судового збору, а позовні вимоги задоволено частково, тому суд вважає необхідним стягнути з відповідача в дохід держависудовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме, 807,47 грн (1211,20 х 2000 /3000 = 807,47 грн), а решту частину судового збору компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому судом враховано, що представник відповідача заперечував щодо стягнення з відповідача судового збору, посилаючись на те, що він є учасником бойових дій.

Однак дане твердженням не заслуговує на увагу та є безпідставним з огляду на таке.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з виконанням їхніх прав.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.02.2020 у справі №545/1149/17 зроблений правовий висновок про те, що вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Перелік пільг учасників бойових дій та осіб, прирівняним до них, визначений у ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Серед них немає пільг щодо звільненням від сплати судового збору у справах із вимогами, подібними до тих, з якими позивач звернулася у цій справі.

Аналіз п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" в сукупності з ч.2 ст.22 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" вказує на те, що учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору стосовно пільг, прав та гарантій закріплених законодавством саме через набуття такого статусу.

Отже, сама по собі наявність статусу учасника бойових дій не гарантує звільнення від сплати судового збору з усіх спорів.

В даному випадку позовні вимоги про стягнення аліментів не стосуються пільг, доплат чи інших соціальних гарантій відповідача, як учасника бойових дій, та не пов`язані з наявністю/відсутністю у нього статусу учасника бойових дій. Відтак пільги щодо сплати судового збору, передбачені п.13 ч.1 ст. 5 Закону України Про судовий збір на відповідача не розповсюджуються.

На підставі викладеного, керуючись ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ ( 78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, ст.51, 59 Конституції України, п. 4, 6, 9 ч.1 ст.1, п.1, 6 ч.1 ст.19, ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", ст. 75, 84, 180-182, 184, 191 СК України, ст. 4, 13, 81, 15, 76-81, 133, 137, 141, 263-265, 430 ЦПК України, п.3 ст.5 Закону України Про судовий збір,суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , останнє відоме місце реєстрації якого: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 2000грн (двох тисяч гривень), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07.10.2025 і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , останнє відоме місце реєстрації якого: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , понесені нею судові витрати за професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн (три тисячі гривень).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , останнє відоме місце реєстрації якого: АДРЕСА_2 , в дохід держави 807,47 грн (вісімсот сім гривень сорок сім копіок) судового збору.

Решту судового збору компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: