КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 01 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, Святошинська районна у місті Києві державна адміністрація, Виконавчий комітет Почаївської міської ради як орган опіки та піклування, про стягнення аліментів та визначення порядку участі матері у вихованні дітей,

в с т а н о в и в:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація, Виконавчий комітет Почаївської міської ради як орган опіки та піклування, про стягнення аліментів та визначення порядку участі матері у вихованні дітей.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01 липня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі в частині вимог про стягнення аліментів, справу в частині вимог про визначення порядку участі матері у вихованні дітей передано на розгляд Кременецькому районному суду Тернопільської області.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що 28 липня 2016 року Кременецький районний суд Тернопільської області ухвалив рішення у справі № 601/895/16 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей і даних про скасування вказаного рішення чи наявність рішення про припинення стягнення аліментів, що набрало законної сили, матеріали справи не містять, тому наявні підстави, передбачені пунктом 2 частини першої статті 186 ЦПК України, для відмови у відкритті провадження у цій справі в частині вимог про стягнення аліментів.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач керувався правилами альтернативної підсудності, однак через те, що суд відмовив у відкритті провадження у справі в частині вимог про стягнення аліментів, частина перша статті 28 ЦПК України не підлягає застосуванню та слід керуватися правилами загальної підсудності, передбаченими частиною першою статті 27 ЦПК України. ОСОБА_2 не має зареєстрованого місця проживання у Святошинському районі м. Києва, останнім відомим місцем її реєстрації є адреса: АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_1 зазначив у позовній заяві, відтак справу слід передати за підсудністю на розгляд Кременецькому районному суду Тернопільської області.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Якименка М.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження у справі, встановивши лише тотожність предмету позову про стягнення аліментів, без з`ясування його підстав, що є порушенням статті 186 ЦПК України.

Підстави звернення ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 у 2016 році, за результатами якого було ухвалено рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 28 липня 2016 року у справі № 601/895/16, відмінні від підстав, за яких звернувся з позовом ОСОБА_5 у 2025 році.

Зокрема, за змістом пред`явленого позову, з 26 жовтня 2024 року донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на постійній основі проживають з батьком та перебувають на його утриманні, тобто позов ґрунтується на обставинах, що виникли після набрання законної сили рішенням суду від 28 липня 2016 року у справі № 601/895/16.

Суд першої інстанції поверхнево підійшов до з`ясування предмету позову, вказавши на його тотожність, оскільки ОСОБА_5 не просить стягнути аліменти на дітей на свою користь, як просила ОСОБА_7 у справі № 601/895/16, а заявляє вимоги про стягнення аліментів на утримання дочки та сина з матері у твердій грошовій сумі, зобов`язавши її перераховувати кошти щомісячно на особисті банківські рахунки дітей.

Отже, предмет позову у справі № 601/895/16 є відмінним від предмету позову у справі № 759/13868/25.

Крім того, у вказаних справах сторони звертались до суду не із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, а із позовною заявою про стягнення аліментів, що унеможливлює відмову у відкриті провадження у цій справі, оскільки у позовному провадження для такої відмови необхідними є наявність збігу за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, яким обґрунтовуються звернення до суду, в той час як при зверненні із заявою про видачу судового наказу достатньо лише факту наявності судового наказу, яким вже вирішене питання про стягнення аліментів.

Позивач звертає увагу на висновки Великої Палата Верховного Суду, викладені у постанові від 31 серпня 2023 року в справі № 990/114/23, згідно з якими суд першої інстанції на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі не має права давати оцінку обраному позивачемспособу захисту порушеного права, доказам та встановлювати наявність чи відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги.

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно обмежив право позивача на доступ до правосуддя у такій мірі, що була порушена сама його сутність, та неправомірно проявив надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства.

З огляду на те, що суд незаконно та необґрунтовано відмовив у відкритті провадження у справі в частині вимог про стягнення аліментів, то незаконною є і відмова у застосуванні правил альтернативної підсудності та передача справи на розгляд іншому суду.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили, що в силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник відповідачки - адвокат Булава О.П. надіслав заяву про розгляд справи за їх відсутності, інші учасники справи причини неявки до апеляційного суду не повідомляли, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Суд вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з тих підстав, які передбачені законом. Такі підстави визначено у статті 186 ЦПК України.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Тобто, основоположними критеріями, які суд має встановити, вирішуючи питання про відмову у відкритті провадження у справі, є суб`єктивний склад правовідносин, в яких було ухвалене судове рішення, яке набрало законної сили, а також порівняння предмета спору у спірних правовідносинах та підстав позовних вимог.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 747/26/23.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27 березня 2020 року у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх постановах роз`яснювала, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/7, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (наприклад висновок у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 у справі № 910/719/19, від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15 тощо).

Тлумачний словник української мови містить визначення поняття тотожності, а саме роз`яснює, що це є цілковита схожість чого-небудь, подібність одного до одного за своєю суттю й зовнішніми ознаками та виявом.

Отже, позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного з цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

При цьому, визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 351/257/20.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому заявив вимоги, у тому числі про стягнення аліментів на утримання дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000,00 грн шляхом зобов`язання відповідачки перераховувати кошти щомісячно на особисті банківські рахунки дітей до досягнення ними повноліття.

Посилався на те, що з 26 жовтня 2024 року діти сторін на постійній основі проживають з батьком за адресою: АДРЕСА_2 , та перебувають на його утриманні, а мати наразі не приймає участі у вихованні дітей та не надає коштів на їх утримання.

Суд першої інстанції на підставі відомостей, які містяться у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень, встановив, що28 липня 2016 року Кременецький районний суд Тернопільської області ухвалив рішення у справі № 601/895/16 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей: дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно, починаючи із 23 травня 2016 року і до досягнення дітьми повноліття.

Зі змісту вказаного судового рішення, яке набрало законної сили 07 серпня 2016 року, вбачається, що позивачка обґрунтувала позовні вимоги про стягнення аліментів тим, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого народилося двоє дітей, які на даний час проживають разом з нею. Оскільки відповідач надає матеріальну допомогу на утримання дітей лише після її постійних нагадувань, просила стягнути з нього аліменти у частці від його доходу (заробітку).

Таким чином спірні правовідносини між сторонами у цій справі є подібними правовідносинам у справі № 601/895/16, в якій було ухвалене судове рішення про стягнення аліментів, але вони не є тотожними у зв`язку з відсутністю однієї зі складових, необхідних для застосування пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України, а саме підстав, якими були обґрунтовані позовні вимоги.

Суд першої інстанції належним чином не дослідив зміст позовної заяви у даній справі та рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 28 липня 2016 року, не врахував, що підставою звернення ОСОБА_2 до суду з позовом у справі № 601/895/16 було те, що діти проживають разом з нею, тоді як в цій справі підставою звернення ОСОБА_1 до суду з позовом є та обставина, що з 26 жовтня 2024 року діти проживають з ним, що свідчить про відмінність (зміну) підстав, якими позивачі обґрунтовували свої позовні вимоги про стягнення аліментів у вказаних справах.

Зазначене узгоджується з висновками, що містяться у постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року та від 31 березня 2021 року у справі № 344/6262/19, в якій апеляційний суд помилково закрив провадження у справі про стягнення аліментів на утримання дітей з підстав того, що судовими рішеннями у інших цивільних справах, які набрали законної сили та не скасовані, вже вирішено спір між цими сторонами, з цих же підстав і про той же предмет спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що правова природа аліментів у розумінні глави 15 СК України є такою, що, з одного боку, вони є правом, а з іншого обов`язком, і надаються тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, на її утримання тому з батьків, з ким проживає дитина.

З урахуванням предмета цього спору, однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживають діти на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц.

При цьому, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для неприйняття позовної заяви до розгляду.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених саме під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

У зв`язку вищевикладеним колегія суддів вважає, що відмова у відкритті провадження у справі з підстав відсутності відомостей про припинення стягнення аліментів з позивача на користь відповідачки є неприйнятною на стадії вирішення питання про прийняття позовної заяви про стягнення аліментів до розгляду.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження у справі в частині вимог про стягнення аліментів з огляду на те, що судове рішення у справі № 601/895/16, яке набрало законної сили, є тим рішенням суду, за наявності якого в розумінні приписів пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України суд має відмовити у відкритті провадження у справі.

Підсудність цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції, визначається статтями 26-30 ЦПК України.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

За загальним правиломчастини першої статті 27 ЦПК України позовидо фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Частина дев`ята статті 28 ЦПК України передбачає, що позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Якщо позов поданий до відповідача, який не має зареєстрованого місця проживання (місцезнаходження) на території, яку обслуговує суд, у позові має бути зазначено, що він поданий за правилами альтернативної підсудності і конкретно зазначити саме з якої підстави, передбаченої статтею 28 ЦПК України.

Законодавець визначив підсудність справ за вибором позивача (альтернативна підсудність), зокрема, частина перша статті 28 ЦПК України передбачає, що позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 червня 2024 року у справі № 554/7669/21 підкреслив, що суть підсудності за вибором позивача, або альтернативної підсудності, полягає у тому, що за визначеними критеріями цивільних справ позивачу надається можливість обрати з кількох передбачених у законі судів той суд, до якого він пред`являтиме свої позовні вимоги. Законодавець установлює вичерпний перелік позовів, на які поширюються правила цього виду підсудності, а також передбачає конкретні суди, до яких можна з такими вимогами звернутися.

Тобто законодавець передбачив юридичну можливість для особи, яка звертається до суду із позовом, перелік яких визначений у статті 28 ЦПК України, обрати на власний розсуд, якими правилами територіальної підсудності керуватись при зверненні до суду за захистом своїх прав. У процесуальному законодавстві запроваджено для такої категорії справ правило альтернативної підсудності, що надає право саме позивачу обирати уповноважений суд з-поміж тих, що визначені або загальними правилами підсудності цивільних справ, або спеціальним правилом альтернативної підсудності.

Отже, за змістом наведеного можна дійти висновку, що не виключаючи можливість звернення позивача до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача), альтернативна підсудність встановлює можливість звертатися до іншого суду з відповідним позовом, тобто встановлює альтернативу можливість для позивача обрати один із двох чи більше судів.

При цьому право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачу, а суд не має права обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді.

Ураховуючи те, що у даній справі цивільним процесуальним законодавством позивачу надано право обирати суд, до якого він має намір подати позовну заяву про стягнення аліментів, ОСОБА_1 , скориставшись таким правом, звернувся до суду за своїм місцем проживання (а.с. 17).

Оскільки суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення аліментів, помилковою є й відмова суду у застосуванні правил альтернативної підсудності та передача справи в частині вимог позову про визначення порядку участі матері у вихованні дітей за підсудністю на розгляд до Кременецькому районному суду Тернопільської області.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому суди мають гарантувати сторонам розгляд справ належним складом суду саме за встановленою підсудністю, не допускаючи порушення їх конституційних прав в доступі до правосуддя

Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя (див. постанову Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 536/1267/18).

Розгляд справи судами з порушенням правил підсудності є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки такі суди не є встановленими процесуальним законом для такого розгляду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-ц).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо відмови у відкритті провадження і передачі справи на розгляд іншого суду є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду, яка прийнята з наведених вище процесуальних питань, не стосується вирішення спору по суті та не є остаточним судовим рішенням у справі, тому відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 01 липня 2025 року скасувати, справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та визначення порядку участі матері у вихованні дітейнаправити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 листопада 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній