Провадження №2/389/160/23
Рішення

іменем України

17 листопада 2025 року Знам`янський міськрайонний суд

Кіровоградської області

у складі: головуючого судді Савельєвої О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кондратенко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про витребування майна з чужого незаконного володіння,

з участю: представника позивача - адвоката Дідорчук І.І., представника відповідача -адвоката Заянчуковського С.О.,

встановив:

ОСОБА_1 04.04.2023 звернувся до суду з позовом, в якому просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 належний йому на праві власності автомобіль марки Bentley, модель Bentayga, 2016 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , технічний паспорт та ключі до замка запалення автомобіля.

На обґрунтування своїх вимог зазначив, що з 16.10.2020 йому на праві приватної власності належить автомобіль з реєстраційним номером НОМЕР_3 марки Bentley, модель Bentayga, 2016 року випуску, синього кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 . Право власності на цей автомобіль він набув на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №8047/2020/2252097 від 16.10.2020. Наприкінці жовтня 2020 року він передав автомобіль у тимчасове користування своєму другу-компаньйону ОСОБА_6 , з яким перебував в дружніх відносинах та якому довіряв. Разом з автомобілем він передав також і оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 . Приблизно в травні 2021 року від спільних знайомих він дізнався, що його друг їм розповідає про те, що автомобіль належить йому на праві власності. На його звернення до друга, останній запевнив, що це плітки, які не відповідають дійсності. В червні 2021 року його знайомі повідомили, що бачили автомобіль з іншими державними номерами, тому він знову зателефонував другу за роз`ясненнями та просив повернути транспортний засіб, на що останній пообіцяв це зробити найближчим часом. За сімейними обставинами він тимчасово не мав змоги займатися поверненням автомобіля, однак згодом знайомі повідомили, що бачили належний йому автомобіль виставленим на продаж в одному з автосалонів м.Одеси. Він знову зателефонував ОСОБА_6 з проханням негайно повернути транспортний засіб, однак той відмовився, зазначивши, що автомобіль більше йому не належить. Внаслідок цього в серпні 2021 року він звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою, де відкрито кримінальне провадження №001203 від 15.09.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.289, ч.4 ст.358 КК України, в якому він має статус потерпілого. Під час проведення досудового розслідування було проведено обшук у ОСОБА_7 , де виявлено довіреність №6235 від 24.05.2021, видану приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. від його імені на ім`я ОСОБА_7 на право розпорядження автомобілем. Проте, він не був присутній на вказаному правочині та нікому не надавав право представляти свої інтереси щодо розпорядження власним транспортним засобом. Проведеною під час досудового розслідування експертизою встановлено, що підпис, який міститься у вказаній довіреності, виконаний не ним, а іншою особою. Тобто, ОСОБА_8 незаконним шляхом заволодів його автомобілем, після чого декілька разів переоформив його на інших осіб. Так, на підставі підробленої довіреності 11.06.2021 автомобіль був перереєстрований на ім`я ОСОБА_3 згідно з договором купівлі-продажу №5972/21/007170 від 11.06.2021 та договору комісії 5972/21/007170 від 10.06.2021, виданих ПП «Джекпот 777». Також автомобілю був присвоєний інший реєстраційний номер НОМЕР_5 . Надалі, 01.09.2021 автомобіль перереєстрований вже на ім`я ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу №5141/2021/2770129 від 01.09.2021, з присвоєнням автомобілю реєстраційного номеру НОМЕР_6 . Потім, 15.10.2021 автомобіль перереєстрований на ім`я ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного у суб`єкта господарювання, який здійснює продаж транспортного засобу, автомобілю присвоєно номер НОМЕР_7 . Надалі, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ №514 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області, автомобіль 21.09.2022 був перереєстрований на ОСОБА_2 з присвоєнням нового номеру НОМЕР_2 . Оскільки довіреність він не підписував, згоду на укладення договорів купівлі-продажу свого транспортного засобу не надавав і нікого не уповноважував, кошти не отримував, автомобіль вибув з його володіння поза його волею на підставі підробленої довіреності, тому він вимушений звернутися до суду з цим позовом про витребування транспортного засобу з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 в порядку ст.388 ЦК України.

Представник відповідача подав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Заперечення мотивовані тим, що відповідач придбав спірний автомобіль 21.09.2022 за оплатним договором у ОСОБА_5 і на час укладення договору будь-яких обтяжень або обмежень щодо розпорядження та користування транспортним засобом не було, тобто право власності відповідачем набуто правомірно. Також звертає увагу, що в кримінальному провадженні №001203 від 15.09.2021 жодній особі підозра не вручена, ні довіреність, ні первісний договір про відчуження автомобіля недійсними не визнані.

Представник позивача подала відповідь на відзив, в якій, відхиляючи заперечення представника відповідача, просила задовольнити позовні вимоги, посилаючись на наведені в позові обгрунтування.

Представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив, в яких звернув увагу на зміну судової практики в аналогічних спірних правовідносинах. Вказує, що позивач добровільно за усною домовленістю передав свій транспортний засіб ОСОБА_6 разом зі свідоцтвом про його реєстрацію, відповідач є добросовісним набувачем спірного автомобіля і усі питання мають вирішуватися виключно між позивачем та ОСОБА_9 .

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. Також пояснила, що позивачу на праві власності належить автомобіль, який незаконним шляхом був у нього вилучений, потім декілька разів переоформлений на підставних осіб і зараз знаходиться в користуванні відповідача. Слідством встановлено, що це була схема, в результаті якої на підставі підробленої довіреності здійснено переоформлення належного позивачу транспортного засобу з подальшим його перепродажем. Підтвердженням того, що ці особи пов`язані між собою є також те, що усі незаконні дії щодо продажу транспортного засобу здійснювалися в автосалоні, який знаходиться в оренді ФОП ОСОБА_10 . В цьому салоні працюють ОСОБА_10 , який є сином ОСОБА_4 , однієї з наступних власниць автомобіля, та відповідач ОСОБА_2 . Крім того, в матеріалах кримінального провадження №0001203 міститься заява ОСОБА_10 про зняття транспортного засобу з розшуку, який на час подання заяви діяв від імені ОСОБА_5 , ще однієї власниці автомобіля, а довіреність була оформлена тим же нотаріусом, яка посвідчувала довіреність начебто від імені позивача. Тому позивач вважає, що всі ці особи пов`язані між собою і діяли в зговорі. Представник позивача наполягала на тому, що відповідач є недобросовісним набувачем, обгрунтування загалом зводилися до того, що відповідач є учасником злочинної схеми.

Представник відповідача в судовому засіданні пред`явлені позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов та запереченнях. Також зазначив, що Верховний Суд 11.12.2023 відступив від висновків щодо застосування норм права, на які посилався позивач у позові. Наразі позов має бути пред`явлений до тієї особи, кому позивач добровільно передав в користування транспортний засіб, оскільки така ситуація не свідчить про те, що майно вибуло з його власності поза його волею в розумінні п.3 ч.1 ст.388 ЦК України. Також відсутні підстави стверджувати, що відповідач є недобросовісним набувачем, у кримінальному провадженні, яке розслідується за фактом незаконного заволодіння автомобілем, не встановлено, що він до цього причетний.

Треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, пояснення щодо позову та відзиву на нього не подали.

Заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №8047/2020/2252097 від 16.10.2020, укладеного між ОСОБА_11 та позивачем ОСОБА_1 , останній набув у власність автомобіль марки Bentley, модель Bentayga, 2016 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 (до укладення договору ВН 6085 МР).

Наприкінці жовтня 2020 року позивач на підставі усної домовленості передав ОСОБА_6 в тимчасове користування належний йому вказаний вище транспортний засіб, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 та ключі від автомобіля. Наразі автомобіль Чжан Юанхунем не повернуто.

Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова В.С. 24.05.2021 за реєстровим №6235 посвідчила довіреність, якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_8 бути його представником в органах ДАІ та всіх інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від підпорядкування, форм власності з питань, пов`язаних з вчиненням правочинів щодо користування, експлуатації та продажу (за ціну та на умовах за його розсудом) належного йому автомобіля типу легковий загальний універсал-В, марки Bentley, модель Bentayga, 2016 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , зареєстрований ТСЦ 8047 16.10.2020.

Між ПП «Джекпот 777» (комісіонер) та ОСОБА_1 (комітент) 10.06.2021 укладено договір комісії №5972/21/007170, на підставі якого 11.06.2021 між ПП «Джекпот 777» та ОСОБА_3 (третя особа в цій справі) укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №5972/21/007170 щодо відчуження належного ОСОБА_1 спірного автомобіля (за реєстраційним номером НОМЕР_3 ). При укладенні договору комісії №5972/21/007170 від імені ОСОБА_1 діяв представник ОСОБА_8 на підставі довіреності серії НРА №479406 від 24.05.2021, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. за реєстровим №6235.

Надалі, за договором купівлі-продажу транспортного засобу №5141/21/2770129 ОСОБА_3 01.09.2021 продала спірний автомобіль (за реєстраційним номером НОМЕР_5 ) ОСОБА_4 (третя особа в цій справі). За заявою №310433772 від 01.09.2021 автомобіль перереєстровано на ім`я ОСОБА_4 з присвоєнням транспортному засобу номеру НОМЕР_6 .

Надалі, між ТОВ «Автоміст-Сервіс» (комісіонер) та ОСОБА_4 (комітент) 14.10.2021 укладено договір комісії №8120/21/1/002626, на підставі якого 15.10.2021 між ПП ТОВ «Автоміст-Сервіс» та ОСОБА_5 (третя особа в цій справі) укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №8120/21/1/002626 щодо відчуження спірного автомобіля (за реєстраційним номером НОМЕР_6 ). За заявою №333788797 від 15.10.2021 автомобіль перереєстровано на ім`я ОСОБА_5 з присвоєнням транспортному засобу номеру НОМЕР_7 .

Надалі, за договором купівлі-продажу транспортного засобу №5141/2022/3406328 ОСОБА_5 продала спірний автомобіль (за реєстраційним номером НОМЕР_7 ) ОСОБА_2 (відповідач в цій справі). За заявою №779748368 автомобіль 21.09.2022 перереєстровано на ім`я ОСОБА_2 з присвоєнням транспортному засобу номеру НОМЕР_2 .

Зазначені відомості перереєстрації спірного транспортного засобу підтверджуються відповіддю РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області, наданою адвокату Дідорчук І.І. 17.03.2023, та наданою на запит суду 12.10.2023.

За заявою ОСОБА_11 (який діяв від імені позивача на підставі довіреності від 10.09.2021) від 15.09.2021, поданою до СУ ГУНП в Одеській області за фактом незаконного заволодіння спірним транспортним засобом, до ЄРДР 15.09.2021 внесені відомості за №0001203 про кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.289 КК України.

Також, 19.05.2022 до ЄРДР внесені відомості за №00000095 про кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.358 КК України за фактом виявлення використання невстановленими особами завідомо підробленого документа, а саме довіреності №6235 від 24.05.2021, посвідченої приватним нотаріусом м.Одеси Омаровою В.С., виданої від імені ОСОБА_1 щодо вчинення будь-яких правочинів з транспортним засобом Bentley, 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 . Це кримінальне провадження постановою прокурора від 23.05.2022 було виділене з кримінального провадження №0000095 від 11.02.2021.

Постановою слідчого від 10.06.2022 вказані кримінальні провадження об`єднані в одне з присвоєнням №0001203, досудове розслідування доручено здійснювати СВ ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області.

В кримінальному провадженні №0001203 позивач має статус потерпілого, досудове розслідування триває, підозра жодній особі не повідомлена.

Під час розгляду цієї справи за клопотанням представника позивача судом призначено судову почеркознавчу експертизу на предмет дослідження підпису від імені позивача на довіреності №6235 від 24.05.2021, на підставі якої був відчужений спірний транспортний засіб.

Згідно з висновком експерта №СЕ-19/116-24/831-ПЧ від 21.02.2024 підпис від імені Цзен Хуаньцай у графі «Підпис» у довіреності від 24.05.2021, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. за реєстровим №6235, виконаний не Цзен Хуаньцай, а іншою особою.

Свідки сторони позивача - ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , надавши аналогічні показання, в судовому засіданні повідомили, що з позивачем вони тривалий час знайомі, мають дружні стосунки, з відповідачем не знайомі. У 2019 році позивач їм розповідав, що давно мріє про автомобіль марки Bentley, постійно ним цікавився та бажав придбати. В жовтні 2020 року він розповів, що батько його дружини купив такий автомобіль і подарував йому, на що він був дуже радий. Через місяць, в листопаді 2020 року, він розповів, що дав автомобіль своєму другу ОСОБА_14 в користування, оскільки той просив дати «покататися». Через деякий час, навесні 2021 року, позивач під час зустрічі розповів, що ОСОБА_15 почав всім казати, що саме він є власником автомобіля, однак на його питання про це заперечував такі розмови. ОСОБА_16 перестав відповідати на дзвінки позивача, а коли вийшов на зв`язок, то сказав, що автомобіль вже позивачу не належить. В цей час в сім`ї позивача сталася трагедія і він тривалий час не міг займатися питанням повернення свого автомобіля. Влітку 2021 року позивач дізнався, що його автомобіль через один автосалон вже перепродали декілька разів різним людям, які були між собою знайомі. З цього приводу він звернувся до поліції та більше свій автомобіль не бачив. Продавати він його не збирався, гроші за нього не отримував. З його слів, ОСОБА_15 просив дати йому автомобіль «покататися», на що позивач погодився, оскільки у них були дружні стосунки, його ніхто не примушував. На який саме строк позивач дав в користування автомобіль, свідки не знають, позивач їм не казав.

Так, ст.41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Частиною 4 цієї статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване.

Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Водночас, за змістом ч.5 ст.12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.

Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі.

В цій справі предметом спору є витребування з чужого незаконного володіння рухомого майна - транспортного засобу.

Розмежовуючи категорії власника транспортного засобу і його експлуатанта (тобто особи, яка має право користуватися ним), потрібно виходити з того, що не кожен власник (володілець) транспортного засобу має право його експлуатувати. Лише особа, яка має водійське посвідчення, або інші документи, встановлені законом та видані визначеним державою органом, має право керувати транспортним засобом за правилами дорожнього руху.

Тобто, «правомірна експлуатація транспортного засобу» - це право особи, яка має водійське посвідчення або інший документ, встановлений законом, експлуатувати транспортний засіб, тоді як «правомірне володіння транспортним засобом» надає особі лише прав щодо володіння транспортним засобом як річчю, але за відсутності в особи водійського посвідчення, або іншого документа встановленого законом, у такої особи відсутнє право на експлуатацію автомобіля.

Відповідно до ч.1 ст.397 ЦК України володільцем майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Положеннями статті 398 ЦК України встановлено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Згідно з п.2.2 Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відповідно фактична передача транспортного засобу разом з реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого у такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (доручення, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено.

У випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. Отже, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно.

Зазначене вище дає підстави для висновку, що у випадку, якщо власник з власної волі передав (вручив) рухому річ іншій особі, що мало наслідком позбавлення можливості впливу на таку річ, таку ситуацію необхідно кваліфікувати як вибуття рухомої речі з володіння власника за його волею.

Не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) таким, що відбулося не з його волі в розумінні положень п.3 ч.1 ст.388 ЦК України у випадку передачі майна власником іншій особі в користування.

Якщо воля на передачу володіння мала місце і потім відповідна річ була відчужена (неважливо особою, якій власник передав володіння, чи будь-якою іншою особою), то задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача цієї речі виключається. При цьому відсутні підстави стверджувати, що має йтися лише про таку втрату володіння річчю з волі власника, яка зумовлена наданням власником іншій особі права розпоряджатися цією річчю, адже змішування волі власника на передання речі у фактичне володіння іншої особи та мотивів такого передання є неприпустимим.

Так само не має значення, чи була відповідна річ передана власником у володіння іншої особи на певному правовому титулі чи без установлення такого. Лише речі, які буквально вийшли з рук власника проти його волі, можуть бути витребувані. Натомість речі, які були власником добровільно передані особі, яка їх відчужила (чи втратила з подальшим відчуженням іншою особою), не можуть бути витребувані від добросовісного набувача.

Власник речі (в цьому випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами ст.388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 у справі №752/5281/20 та від 11.12.2023 у справі №607/8879/21; у постановах Верховного Суду від 02.06.2021 у справі №761/44057/19, від 19.01.2022 у справі №243/2282/20, від 19.07.2023 у справі №753/18555/19, від 10.01.2024 у справі №756/13943/16-ц, від 21.07.2025 у справі №750/18240/23.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судом в цій справі, позивач добровільно на підставі усної домовленості передав ОСОБА_6 належний йому транспортний засіб марки Bentley, свідоцтво про його реєстрацію, ключі від автомобіля і ОСОБА_8 користувався ним.

Дійшовши такого висновку суд враховує, що позивач на обґрунтування позовних вимог при зверненні до суду наводив обставини, згідно з якими він добровільно передав належний йому спірний автомобіль разом з документами у тимчасове користування своєму компаньйону, з яким перебував в дружніх відносинах та якому довіряв.

Допитані в суді свідки підтвердили, що автомобіль був переданий позивачем в користування своєму другу добровільно, без жодного примусу і цим автомобілем той тривалий час безперервно користувався.

Доказів того, що ОСОБА_8 заволодів автомобілем без згоди позивача, матеріали справи не містять. Тобто, саме позивач розпорядився належним йому автомобілем і прийняв рішення про передачу транспортного засобу у користування і володіння іншій особі, а отже взяв на себе всі ризики щодо можливості неповернення автомобіля ОСОБА_9 у його володіння.

Надалі, спірний транспортний засіб неодноразово відчужено на підставі договорів комісії та купівлі-продажу, а останнім набувачем став відповідач ОСОБА_2 .

Представник позивача наполягала на тому, що відповідач є недобросовісним набувачем, проте суд, дослідивши надані сторнами докази, дійшов висновку, що стороною позивача належними та допустимими доказами не доведено існування під час придбання ОСОБА_2 спірного транспортного засобу недобросовісності його дій (що він знав чи міг знати про наявність будь-яких перешкод на час придбання автомобіля, в тому числі про те, що продавець не мала права відчужувати це майно) та виникнення через це несприятливих наслідків для позивача.

Протоколи допитів ОСОБА_2 в якості свідка та ОСОБА_10 в якості потерпілого, які були витребувані за клопотанням представника позивача, суд до уваги не приймає, оскільки вони не підтверджують, що відповідач є недобросовісним набувачем спірного автомобіля.

Показання вказаних осіб надані у кримінальному провадженні №000000518 від 24.03.2023, яке розслідується за ч.4 ст.189 КК України, воно не пов`язане з кримінальним провадженням №0001203 від 15.09.2021 за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом позивача, останній не має в цій справі жодного статусу, а відповідач ОСОБА_2 проходить в якості свідка. Жодних згадок про факт та порядок набуття 21.09.2022 саме відповідачем спірного автомобіля ці показання не містять.

Також суд враховує, що перші три відчуження транспортного засобу відбулися в проміжок часу з 10.06.2021 до 15.10.2021, в свою чергу відповідач набув право власності на автомобіль майже через рік - 21.09.2022. Докази того, що відповідач під час придбання автомобіля діяв в незаконний спосіб або причетний до незаконних схем, на що вказує сторона позивача, в матеріалах справи відсутні. Досудове розслідування кримінального провадження триває, жодній особі підозра не повідомлена, доказів встановлення слідством причетності ОСОБА_2 до вчинення злочинів, суду не надано.

Суд відхиляє доводи представника позивача про те, що позивач жодних документів щодо відчуження автомобіля не підписував, оскільки такі в цій справі не мають правового значення. Факт незаконного відчуження іншою особою (на підставі підробленої довіреності) та допущення повторних продажів рухомого майна не може породжувати правових наслідків для добросовісних набувачів, у тому числі кінцевого, у безпосередньому володінні та власності якого наразі перебуває транспортний засіб. Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Такий висновок суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 15.03.2023 у справі №725/1824/20.

Суд наголошує, що позивач не позбавлений можливості захистити своє право шляхом звернення до суду з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав транспортний засіб у користування та/або володіння.

З огляду на встановлені судом обставини добровільного передання позивачем належного йому автомобіля ОСОБА_6 разом з ключами та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, а також з урахуванням особливостей правового режиму транспортного засобу як рухомого майна, суд вважає, що спірний автомобіль вибув з володіння позивача з його волі, а тому не підлягає витребуванню у добросовісного набувача в порядку, передбаченому ст.388 ЦК України.

Отже, вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.141 ЦПК України та враховуючи, що цим рішенні у задоволенні позову відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.

Крім того, підстави скасування заходів забезпечення позову викладені у ст.158 ЦПК України. Зокрема, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Враховуючи, що цим рішенням у задоволенні позову відмовлено, тому вжиті ухвалою суду від 05.04.2023 у справі №389/995/23 (провадження №2-з/389/4/23) заходи забезпечення позову відповідно до положень ч.9 ст.158 ЦПК України підлягають скасуванню.

Керуючись ст.12, 316, 317, 319, 321, 330, 387, 388, 397, 398 ЦК України, ст.76, 81, 141, 158, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,

ухвалив:

У задоволенні позову відмовити.

Понесені позивачем судові витрати віднести на його рахунок.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті згідно з ухвалою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05.04.2023 (ЄУН 389/995/23, провадження №2-з/389/4/23), у вигляді накладення арешту на автомобіль марки Bentley, модель Bentayga, 2016 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_9 .

Третя особа: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_10 .

Третя особа: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_11 .

Третя особа: ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_12 .

Суддя Знам`янського міськрайонного суду

Кіровоградської області О.В. Савельєва