Справа № 346/1427/25
Провадження № 22-ц/4808/1536/25
Головуючий у 1 інстанції Сольський В. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Бойчука І. В.,

суддів: Томин О.О., Луганської В.М.,

секретаря Кузнєцова В.В.,

з участю представника Сметанюка М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до Печеніжинської селищної ради про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 серпня 2025 року під головуванням судді Сольського В. В. в м. Коломия,

в с т а н о в и в:

В березні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Печеніжинської селищної ради про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням виконавчого комітету Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області від 26 вересня 1991 року №60 позивачу було дозволено купити гуртожиток АДРЕСА_1 .

Згідно рішення виконавчого комітету Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області від 28 листопада 1991 року №74 вирішено продати позивачу вказаний гуртожиток за 2 243 крб, які він сплатив 05.12.1991 року згідно квитанції до прибуткового касового ордера №140.

Позивач вказує, що договір купівлі-продажу ним втрачено, тому він позбавлений можливості зареєструвати своє право власності на придбане нерухоме майно, у зв`язку з чим просить визнати за ним право власності на житловий будинок та господарські будівлі та споруди, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 серпня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказав, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а також з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Зазначив, що суд першої інстанції безпідставно відхилив додані ним до позовної заяви документи, які фактично підтверджують факт набуття ним права власності на спірний будинок.

Суд не звернув увагу на відсутність у позивача можливості в позасудовому порядку оформити право власності на належний йому житловий будинок, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Договір купівлі-продажу на спірний будинок ним був втрачений.

Вказав, що відповідач визнав позовні вимоги і відсутні підстави вважати, що факт визнання права власності порушить особисті та майнові права позивача чи відповідача, тому позов підлягає задоволенню.

Просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити і визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок в АДРЕСА_2 .

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник Печеніжинської селищної ради в засідання апеляційного суду не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце слухання справи і з урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, враховуючи таке.

У матеріалах справи міститься рішенням виконавчого комітету Печеніжинської селищної ради від 26 вересня 1991 року №60 яким дозволено ОСОБА_1 купити гуртожиток АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Рішенням виконавчого комітету Печеніжинської селищної ради народних депутатів від 28 листопада 1991 року №74 вирішено продати ОСОБА_1 гуртожиток №1 Печеніжинської середньої школи, який знаходиться по АДРЕСА_2 за АДРЕСА_3 дерев`яний, можна обладнати під одноквартирний будинок на 3 житлові кімнати, кухню, кладовку і прихожу. Загальна житлова площа становить 57,8 кв.м. процент зносу 60.

Затверджено акт оціночної комісії від 6 листопада 1991 року проданої вартості житлового будинку /гуртожитку/ на суму 2 243 крб.

Зобов`язано позивача внести за куплений будинок 2 243 крб в бухгалтерію Печеніжинської селищної ради.

Уповноважено головного інженера Печеніжинського ККП ОСОБА_2 підписати в нотаріальній конторі договір купівлі-продажу гуртожитку. Головному бухгалтеру Печеніжинської селищної ради Грабовецькій М.М. провести розрахунок з позивачем згідно цього рішення.

Дозволено власнику будинку провести капітальний ремонт згідно виготовленої технічної документації за його рахунок в установленому порядку.

Печеніжинському ККП списати з балансу вищевказаний будинок /гуртожиток/ після оформлення договору купівлі-продажу.

Зобов`язано Коломийський райбюро технічної інвентаризації ввести до складу домоволодінь господарські будівлі, споруди, що знаходяться на території будинку /гуртожитку/, який придбаний у власність громадянина від Печеніжинської селищної ради народних депутатів (а.с. 9-10).

Квитанцією до прибуткового касового ордеру №140 від 05 грудня 1991 року Печеніжинською селищною радою прийнято від позивача 2 243 крб за проданий будинок (а.с. 11).

Згідно технічного паспорта житловий будинок в АДРЕСА_2 побудовано 1920 року і його площа на дату технічної інвентаризації (25.10.2024 року) становить 93,1 кв.м (житлова площа 56,3 кв.м). житлова площа змінилася з 57,8 кв.м на 56,3 кв.м. за рахунок уточнення лінійних розмірів. Сарай літ. «В», «Г» побудовані без дозвільної документації (а.с. 12-14).

Згідно виписки з інвентарних матеріалів Коломийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації від 25 жовтня 2024 року на житловий будинок в АДРЕСА_2 згідно архівних даних станом на 31.12.2012 року право власності не зареєстровано (а.с. 14 зворот).

Відповідно до архівного витягу від 06.03.2025 №04-01/С-36 із рішення ХІІІ сесії ХХІ скликання Печеніжинської селищної ради від 30 грудня 1993 позивачу передано у приватну власність земельну ділянку в АДРЕСА_2 (а.с. 16).

В газеті «ЗР інформ» № 25(1531) за 27 червня 2025 року розміщено оголошення про втрату позивачем договору купівлі продажу гуртожитку, що в АДРЕСА_2 (а.с. 46-47).

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (після 01.01.2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки в спірному випадку правовідносини між сторонами виникли до 01.01.2004, то для вирішення цього спору слід застосовувати положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Відповідно до ст.128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

Статтею 153 ЦК УРСР передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.79, 80 ЦПК України).

Відповідно до ст.12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У матеріалах справи відсутні докази укладення між ОСОБА_1 та Печеніжинською селищною радою договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, тому позовні вимоги про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на вказане нерухоме майно є недоведеним та необґрунтованими, а висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог є правильним та таким, що відповідає обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що наявні в матеріалах справи рішення виконавчого комітету Печеніжинської селищної ради №60 від 26.09.1991 та рішення виконавчого комітету Печеніжинської селищної ради №74 від 28.11.1991 підтверджують факт набуття ОСОБА_1 права власності на вказане нерухоме майно не можуть прийматися колегією суддів до уваги, оскільки згідно вимог ст.128 ЦК УРСР право власності на майно виникає на підставі договору.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про нотаріальне посвідчення та реєстрацію такого договору у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів. Відсутність таких даних в спірному випадку ставить під сумнів сам факт укладання такого договору між сторонами.

Посилання апелянта на квитанцію до прибуткового касового ордеру №140 від 05.12.1991 про сплату ним у касу установи 2 243 крб за придбаний будинок є недостатнім доказом для задоволення позовних вимог. Зі змісту квитанції не вбачається, що ці кошти були сплачені саме за приміщення про яке йде мова в позовній заяві, тобто відсутні будь-які родові ознаки нерухомого майна, а також відсутня інформація, що ці кошти внесено саме на підставі договору купівлі-продажу. Вказаним обставинам суд першої інстанції надав належну правову оцінку і вказав про це в оскаржуваному рішенні.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з наведених у скарзі мотивів не встановлено.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанову складено 17 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.О. Томин

В.М. Луганська