РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 635/7572/21

Провадження №2/635/1310/2025

10 листопада 2025 року смт Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Савченка Д.М.,

секретар судового засідання Устіч О.Л.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Константинова Ганна Вікторівна,

відповідач 1 Височанська селищна рада Харківського району Харківської області,

відповідач 2- ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Височанської селищної ради Харківського району Харківської області, ОСОБА_2 , Третя особа: ОСОБА_3 , про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Височанської селищної ради Харківського району Харківської області, ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , в якому просила визнати за нею право власності на частину житлового будинку, житловою площею 60,10 кв.м., загальною площею 88,40 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності.

В обґрунтування позову зазначає, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить в частині ОСОБА_4 на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого Мереф`янською державною нотаріальною конторою 19.05.1955 року, реєстр №2004, про що 17.05.2000 року внесено відповідний запис в реєстрову книгу №7, реєстр №776. Інша половина будинку зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 29.09.2011 року, реєстр №2-1312, внесено запис 14.10.2011 року в реєстрову книгу №7, номер запису:776, що підтверджується довідкою КП «ХРБТІ» №649 від 01.11.2019 року. ОСОБА_4 був дідусем позивача, братом її рідної бабці ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , але повністю підтвердити родинний зв`язок не передбачається можливим в зв`язку з відсутністю в архівному фонді даних про народження ОСОБА_4 , що підтверджується відповіддю Державного архіву Харківської області від 24.12.2019 року. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 74 роки, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим 09.10.1992 року Бабаївською селищною радою, актовий запис №88. За його життя вона здійснювала посильний догляд за ним, допомагала по господарству, а після смерті ОСОБА_4 деякий час продовжувала доглядати за будинком та відвідувати цивільну дружину дідуся ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Оскільки будинок знаходився в незадовільному стані, а вона не мала на той час фінансової можливості проводити ремонтні роботи, після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на протязі 10 років в будинку ніхто не проживав, що підтверджується актом депутатів Бабаївської селищної ради від 30.08.2006 року. В 2006 році вона звернулась до Бабаївської селищної ради з приводу встановлення спадкоємців та власників даного житлового будинку. За її заявою було проведено обстеження будинку та надані запити до відповідних органів, на які, відповіді не надійшло. Оскільки вона має велику родину (6 дітей та племінника) та потребувала розширення житлових умов, було прийнято рішення про проведення ремонтних робіт будинку для можливості проживати в ньому. В період з 2006 по 2020 роки позивачем за власні кошти проведені ремонтні роботи в будинку та ремонт покрівлі, зроблено огорожу, територія приведена в належний стан та вичищена від сміття, яке за час відсутності власників було зношено туди невідомими особами, виготовлено технічну документацію з газопостачання та водопостачання, що підтверджується актом депутату Бабаївської селищної ради від 20.10.2020 року та квитанціями на будівельні матеріали. Також сплачувалися послуги за електропостачання та повністю замінено проводку в будинку, оскільки в будинку в 2016 році сталася пожежа. В зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів вона не маю змоги підключити газопостачання до будинку, що відповідно унеможливлює проживання в ньому в період стійких холодів. Таким чином вона добросовісно та безперервно володіє і відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за ним та утримує його в належному стані, робить ремонти.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 04.10.2021 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 08.11.2021 року витребувано з Харківського обласного нотаріального архіву відомості, хто звернувся з заявою про прийняття або відмову від прийняття спадщини після ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , які мешкали за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 26.01.2022 року залучено в якості співвідповідача ОСОБА_2 .

Розпорядженням голови Верховного Суду від 08.03.2022 за N 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ, територіальна підсудність справ Харківського районного суду Харківської області та визначена за Полтавським районним судом Полтавської області.

На підставі ухвали Полтавського районного суду Полтавської області від 28.11.2023 р. дану справу передано до Харківського районного суду Харківської області для розгляду.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 28.03.2024 справу прийнято до провадження судді Савченка Д.М.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 13.08.2024 справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 23.04.2025 залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 .

В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, про розгляд справи повідомлялись своєчасно і належним чином, представник позивача через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі.

Представник відповідача Височанської селищної ради Харківського району в судове засідання не з`явився, повідомлявся своєчасно і належним чином, до суду подав заяву в якій просить розгляд справи провести без їх участі, рішення ухвалити на розсуд суду.

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 до суди не з`явились, про розгляд справи повідомлялись своєчасно і належним чином,причин неявки не повідомили.

Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явились, у відповідності з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.

Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано на праві часткової власності

- в частині за ОСОБА_4 , що підтверджується Договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого Мерефянською державною нотаріальною конторою 19.05.1955 року, реєстр №2004, про що 17.05.2000 року внесено відповідний запис в реєстрову книгу №7, реєстр №776;

- в частині за ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 29.09.2011 року, реєстр №2-1312, внесено запис 14.10.2011 року в реєстрову книгу №7, номер запису:776, що підтверджується довідкою КП «ХРБТІ» №649 від 01.11.2019 року.

Згідно інформації Бабаївської селищної ради Харківського району Харківської області від 02.12.2019 року домоволодіння, розташоване за адресою% АДРЕСА_2 та домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_1 є одним і тим самим домоволодінням.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 74 роки, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим 09.10.1992 року Бабаївською селищною радою, актовий запис №88.

Згідно відповіді Харківського обласного державного нотаріального архіву від 16.12.2021 року за №4418/01-21 до Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області з метою оформлення свої спадкових прав звернувся спадкоємець за заповітом, посвідченим 29.09.1992 року Першою держнотконторою Харківського району Харківської області ОСОБА_2 , який є спадкоємцем гр.. ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та гр.. ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що мешкали на час смерті за адресою: АДРЕСА_1 .Свідоцтво про право на спадщину на спадкоємців померлих не видавалось.

З акту обстеження домоволодіння, складеного 30.08.2006 року депутатами Бабаївської селищної ради вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , що на земельній ділянці знаходиться частина житлового будинку, яка складається з трьох кімнат та коридору, літня кухня, сарай з погребом, туалет. Частина будинку та літня кухня знаходяться в аварійному стані, паркан зі сторони вулиці відсутній, земельна ділянка не оброблена, за слів сусідів в будинку більше 10 років ніхто не проживає.

Згідно рішення виконкому Бабаївської селищної ради Харківського району Харківської області від 22.08.2011 року №218 ОСОБА_7 надано дозвіл на проведення водопроводу в житловий будинок по АДРЕСА_1

Згідно рішення виконкому Бабаївської селищної ради Харківського району Харківської області від 22.08.2011 року 219 ОСОБА_7 надано дозвіл на газифікацію житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Позивачем надано до суду чеки на придбання будівельних матеріалів та договори підряду з яких вбачається, що в період з 2011 року за адресою АДРЕСА_1 було проведено ремонтні роботи, встановлено вікна, утеплення зовнішніх стін, встановлено паркан, а також з чеків вбачається про придбання ОСОБА_7 інших матеріалів та комплектуючих, які використовуються в будівництві.

З наявних в матеріалах справи квитанцій вбачається, що з 2009 року ОСОБА_7 здійснювались сплати за електропостачання в зазначеному будинку.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Суд констатує, що правовідносини, яким відповідають встановлені фактичні обставини, врегульовані загальними нормами Цивільного кодексу України щодо права власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності.

Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст. 344 ЦК України, про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила ст. 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення ст. 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Згідно п.9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз.2 ч.3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом ч.1 ст. 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно п.5 ч.1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.

Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. До такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 27.09.2018р., справа № 571/1099/16-ц.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, а відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права є його визнання.

Отже, враховуючи, що позивач ОСОБА_7 з 2006 року заволоділа чужим майном житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , на дане майно не претендують інші особи, вона відкрито, безперервно і тривало володіє даним майном, поводиться з ним як власник, закон не обмежує і не забороняє таке набуття права власності, як набувальна давність, тому наявні всі передбачені законом передумови в сукупності, які є підставою для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю.

Керуючись ст.260,264-266 ЦПК України, 344 ЦК України суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Височанської селищної ради Харківського району Харківської області, ОСОБА_2 , про визнання права власності-задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на (одну другу) частку житлового будинку житловою площею 60,10 кв.м, загальною площею 88,40 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач- Височанська селищна рада Харківського району Харківської області, місце реєстрації: Харківська область, Харківський район, смт.Високий, вул.Бульварна, 12, .

Відповідач - ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Третя особа - ОСОБА_3 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Повне рішення складено 20.11.2025.

Суддя Д.М. Савченко