Справа № 144/1273/24
Провадження № 22-ц/801/2044/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондарук О. П.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 рокуСправа № 144/1273/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Голоти Л.О., Шемети Т.М., секретар Козюма Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 02 липня 2025 року, ухвалене суддею Бондарук О.П. в смт Теплик, повне рішення складено 10 липня 2025 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення,

встановив:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її, потерпілої від кримінального правопорушення (злочину) користь, шкоду в загальному розмірі 155 105 грн, з яких 5 105 грн майнової шкоди та 150 000 грн моральної шкоди. Також просила стягнути витрати на правову допомогу, понесені нею при судовому розгляді кримінального провадження у сумі 40 100 грн та витрати на правову допомогу, понесені при розгляді даної цивільної справи в розмірі 8 000 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що 27 березня 2021 року СВ ВП №1 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області до ЄРДР внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України за №0000047.

Ухвалою Теплицького районного суду Вінницької області 28 червня 2024 року задоволено клопотання ОСОБА_2 та звльнено його від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопоруешння, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України у звязку із закінченням строків давнсоті притягнення до криміанлньої відповідальності. Кримінальне провадження закрито, цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди залишено без розгляду.

ОСОБА_1 вказує, що внаслдіок дорожньо-транспортної пригоди їй, як пасажиру автомобіля, заподіяно тілесні ушкодження і визнано її потрепілою у кримінальному провадженні. Після отримання тілесних ушкоджень вона перебувала на амбулаторному лікуванні в Теплицькій міській лікарні та Теплицькому центрі первинної медико-санітарної допомоги. Загальна вартість лікування в медичних установах складає 5 105 грн.

Також позивачу було заподіяно моральної шкоди. Разом з нею в автомобілі знаходився її зять, ОСОБА_3 , який поїхав з нею на її прохання. З часу дорожньо-транспортної пригоди вона знаходиться в стані постійного морального пригнічення та дискомфорту, втратила душевний спокій. Тривалий фізичний біль, втрата працездатності потягли за собою матеріальні нестатки, адже вона не могла працювати. Позивачка зазначає, що вона проживає у сільській місцевості і більша частина матеріального забезпечення сім?ї складає дохід із врожаю, зібраного з присадибної земельної ділянки. Через тілесні ушкодження, отримані під час аварії, вона фактично втратила працездатність і не може обробляти належну їй досить велику земельну ділянку, хоч до аварії справлялась легко, без особливих зусиль. Спочатку вона надіялась на те, що пройде час, травми залікуються, а разом з тим хоч частково відновиться здоров?я і вона знову зможе працювати на присадибній ділянці. Однак, нічого цього не сталось. 3 часу автоаварії пройшло понад три роки, але стан здоров?я майже не покращився, важкі болі в ключиці, спині та грудях не припинились, періодично загострюються і стають просто нестерпними. Сама обробляти присадибну ділянку не може, тому доводиться звертатись за допомогою до сторонніх людей. Відчуття своєї безпомічності дуже гнітить та вкрай негативно позначається на її психологічному стані.

До того ж позивачка вказує, що її фізичні та моральні страждання збільшились і посилились у зв`язку з непорядною, нелюдською (на її переконання) поведінкою обвинуваченого ОСОБА_2 .. Судовий розгляд розпочався у 2021 році, а закінчився у 2024 році, тобто тривав майже три роки завдяки різним перешкодам, які чинив відповідач. ОСОБА_2 вину не визнав, а звинувачував усіх, навіть позивачку. Справу можна було розглянути за місяць, максимум за два, натомість ОСОБА_2 із своїм захисником умисно, під різними неіснуючими та надуманими причинами затягнули судовий розгляд на роки.

При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди врахуванню підлягають наступні критерії: характер кримінального правопорушення; глибина фізичних та духовних страждань; втрата працездатності або погіршення здібностей; ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; стан здоров?я потерпілого; тяжкість вимушених змін у життєвих та виробничих обставинах цивільного позивача; ступінь зниження престижу, ділової репутації; час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

З урахуванням зазначених обставин позивачка вважає, що відповідач зобов`язаний відшкодувати мінімальну моральну шкоду у розмірі 150 000 грн.

Окрім того, в зв`язку з невизнанням своєї вини обвинуваченим ОСОБА_2 та його небажанням у добровільному порядку відшкодувати завдану шкоду, позивачка вимушена була звертатись за допомогою до адвоката, який приймав участь у розгляді кримінальної справи і загальна сума витрат на правову допомогу склала 40 100 грн.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 02 липня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 421 (чотири тисячі чотириста двадцять одну) грн 92 коп. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу при розгляді кримінального провадження в сумі 5 000 грн та на правничу допомогу при судовому розгляді цивільної справи в сумі 2 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1 211 грн (одну тисячу двісті одинадцять) грн 20 коп. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

У скарзі ОСОБА_2 зазначає, що судом безпідставно винесено ухвалу про витребування із архіву Теплицького районного суду Вінницької області кримінальної справи №144/1220/21 по обвинуваченню ОСОБА_2 за ч.1 ст.286 КК України, чим порушено ч. 2 ст. 13 ЦПК України. Позивачем не було дотримано вимог ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України. Судом не було взято до уваги висновок експертизи, згідно якого водій автомобіля, в якому перебував позивач, також допустив порушення п. 10.1 та вимог горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 (розділ 34 «Дорожні знаки») ПДР України. Ігноруючи вимоги ст.62 Конституції України, суд зазначив, що вина відповідача підтверджується лише висновком судової авто-технічної експертизи №35706/3507/21-21 від 15 червня 2021 року.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не надійшов.

Також апеляційну скаргу подано ОСОБА_1 , в якій вона просить скасувати частково рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про повне задоволення позовних вимог.

У скарзі ОСОБА_1 зазначає, що загальна вартість лікування в медичних установах склала 5 105 грн, що підтверджується виписками з медичної карти амбулаторного хворого, довідками з лікувального закладу, товарними чеками на придбання ліків. Розмір моральної шкоди, враховуючи зазначені у позові критерії, становить 150 000 грн. Витрати на правничу допомогу під час розгляду кримінального провадження склали 40 100 грн. Суд дійшов невірного висновку про часткове задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 березня 2021 року, близько 09 години, водій ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем «Mercedes- Vito» реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись автодорогою Р-54, на виїзді із смт. Теплик Гайсинського району Вінницької області, проїжджаючи перехрестя автодороги Р-54, з об`їзною дорогою, яка з`єднує автомобільні шляхи Р- 54 та НОМЕР_2 , під час виконання маневру «обгін» допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ-2107» реєстраційний номер НОМЕР_3 , з причепом «Лідер» реєстраційний номер НОМЕР_4 , водій якого ОСОБА_3 , рухався попереду автомобіля «Mercedes-Vito» в попутному напрямку та виконував маневр «лівий поворот», повертав з дороги Р-54 наліво, на автодорогу, яка з`єднує автомобільні шляхи Р-54 та Т0226. Дорожньо-транспортна пригода сталась з вини водія ОСОБА_2 , який допустив порушення п. 14.6 (а) Правил дорожнього руху України, що підтверджується висновком судової авто-технічної експертизи №35706/3507/21- 21 від 15 червня 2021р. Під час даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 , пасажиру автомобіля «ВАЗ-2107», заподіяно тілесні ушкодження у вигляді перелому ключиці, забою грудної клітки та хребта.

Ухвалою Теплицького районного суду Вінницької області від 28 червня 2024 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Закрито кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, внесеного 27 березня 2021 року до ЄРДР за № 0000047.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди - залишено без розгляду (а.с.14-16).

ОСОБА_1 , зважаючи на те, що кримінальним правопорушенням їй було завдано матеріальної та моральної шкоди, звернулася до суду із вказаним позовом.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності (делікту) є склад цивільного правопорушення, необхідними елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

За приписами статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Згідно частини 1 статті 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

А за приписами частини 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Крім того, за змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу, оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали даної цивільної справи та кримінальної справи №№144/1220/21 встановив, що ухвалою Теплицького районного суду Вінницької області від 28 червня 2024 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. При цьому суд виходив з того, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України не є реабілітуючою підставою, а тому в разі її звільнення потерпілий не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної шкоди в порядку цивільного судочинства.

Оскільки у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями ОСОБА_1 вимушена була нести витрати на лікування, документально підтверджений розмір яких згідно матеріалів кримінальної справи склав 4 421,92 грн, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог позову про відшкодування матеріальної шкоди.

Також суд першої інстанції встановив, що завданням ОСОБА_1 тілесних ушкоджень їй було завдано значної моральної шкоди. Визначаючи розмір відшкодування суд врахував глибину та тривалість душевних та фізичних страждань позивача, яка дійсно зазнала фізичного болю, стресу, порушення нормального способу життя, відчувала дискомфорт у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями. А тому, враховуючи вказані обставини, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд частково задовольнив вимогу про стягнення моральної шкоди та вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 25 000 грн.

Що стосується вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, понесених при розгляді кримінального провадження у розмірі 40 100 гривень, то суд вважав, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати на правничу допомогу при розгляді кримінального провадження в сумі 5 000 гривень, оскільки у матеріалах кримінального провадження наявна лише квитанція №27 від 19 жовтня 2021 року на вказану суму та враховуючи часткове задоволення даного позову.

Рішення суду першої інстанції оскаржила позивач ОСОБА_1 в частині незадоволених позовних вимог, а також оскаржив відповідач ОСОБА_2 в частині задоволених позовних вимог.

У ч. 1 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Що стосується апеляційної скарги ОСОБА_1 , то апеляційний суд вважає, що підстави для її задоволення відсутні.

Так, суд першої інстанції у своєму рішенні навів підстави для часткового задоволення позову.

ОСОБА_1 , подаючи апеляційну скаргу, наводить ті самі обставини і те саме правове обґрунтування, які наведені нею у позовній заяві і яким судом була надана відповідна правова оцінка. Тобто апеляційна скарга за своїм змістом відтворює зміст позовної заяви.

Суд, частково відхиляючи наведені у позовній заяві доводи, навів у своєму рішенні відповідні висновки, жоден з яких не спростований ОСОБА_1 в апеляційній скарзі. За своїм змістом доводи апеляційної скарги не направлені на спростування висновків суду першої інстанції, а фактично є дублюванням самого позову.

Зі змісту п. 5 ч. 2 ст. 356 ЦПК України слідує, що саме особа, яка подає апеляційну скаргу повинна зазначити в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо).

Отже особа, яка подає апеляційну скаргу, повинна не лише вказати про незаконність судового рішення, але у неї є обов`язок вказати в чому саме полягає незаконність ухваленого судового рішення, тобто вона повинна спростувати висновки суду першої інстанції, чого скаржником зроблено не було.

Апеляційний суд позбавлений можливості самостійно, на власний розсуд, за відсутності відповідних доводів в апеляційній скарзі встановлювати в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість оскаржуваного рішення суду.

Що стосується апеляційної скарги ОСОБА_2 , то апеляційний суд також не вбачає підстав для задоволення цієї апеляційної скарги.

Як зазначає ОСОБА_2 , судом першої інстанції було допущено порушення процесуального законодавства, оскільки суд безпідставно витребував із архіву Теплицького районного суду Вінницької області кримінальну справу №133/1220/21.

На думку скаржника, при заявлені ОСОБА_1 у позовній заяві клопотання про витребування з архіву суду матеріалів кримінального провадження позивачем порушено вимоги ст. 83, 84 ЦПК України, оскільки, зокрема: не зазначено, який доказ витребовується; не зазначено обставин, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; не вказано вжитті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Статті 83 та 84 ЦПК України регулюють питання подання доказів учасниками справи та витребування доказів судом.

Встановлено, що у позовній заяві ОСОБА_1 заявила клопотання про витребування з архіву Теплицького районного суду Вінницької області матеріалів кримінального провадження №0000047, справа №144/1220/21, по обвинуваченню ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 286 КК України.

Ухвалою Теплицького районного суду Вінницької області від 06 вересня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Судом, зокрема, зазначено, що клопотання позивача про витребування справи не містить відомостей про те, які саме документи з матеріалів кримінального провадження необхідні для розгляду даної справи та не зазначені обставини, що вони можуть підтверджувати, а також до клопотання не долучено доказів вжиття позивачем заходів для отримання витребуваних документів самостійного.

16 вересня 2024 року ОСОБА_1 подала позовну заяву у новій редакції, в якій зазначила, що у матеріалах кримінальної справи знаходяться всі докази на підтвердження вартості лікування. Такі докази були надані нею разом із цивільним позовом в рамках кримінального провадження ще у 2021 році, який був залишений без розгляду. Тому саме з цих підстав вона звертається з цим клопотанням, оскільки на її прохання надати копії медичних документів їй відмовили.

Встановивши, що ОСОБА_1 виконала вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху, Телецький районний суд Вінницької області 20 вересня 2024 року відкрив провадження у справі.

Питання про витребування матеріалів кримінальної справи вирішувалося у судовому засіданні 26 грудня 2024 року, в яке відповідач та його представник не з`явилися, відтак суд був позбавлений можливості з`ясувати їх думку щодо цього клопотання.

Так само матеріали справи не містять письмових заперечень відповідача щодо цього клопотання.

ОСОБА_2 не зазначає, як саме вказані обставини впливають на висновки суду першої інстанції.

При цьому, ОСОБА_2 не спростовує розмір шкоди, стягнутий з нього на користь ОСОБА_1 , а також правові підстави для її стягнення.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_2 акцентує увагу на тому, що як зазначив суд першої інстанції, дорожньо-транспортна пригода сталась з вини водія ОСОБА_2 , який допустив порушення п. 14.6 (а) Правил дорожнього руху України, що підтверджується висновком судової авто-технічної експертизи №35706/3507/21- 21 від 15 червня 2021 року. Однак зазначає, що судом не було взято до уваги інший висновок експертизи, згідно якого водій автомобіля, в якому перебував позивач також допустив порушення п.10.1 та вимог горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 (розділ 34 «Дорожні знаки» ПДР України). Крім того, ігноруючи ст. 62 Конституції України, суд зазначив, що вина відповідача підтверджується лише висновком судової авто-технічної експертизи №35706/3507/21- 21 від 15 червня 2021 року.

Вказані доводи не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції у даній справі не досліджував обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 27 березня 2021 року.

Суд першої інстанції вказав у своєму рішенні обставини, які встановлені Теплицьким районним судом Вінницької області при розгляді кримінальної справи №144/1220/21.

Ухвалою Теплицького районного суду Вінницької області від 28 червня 2024 року у справі №144/1220/21 звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закрито кримінальне провадження на підставі ст. 49 КК України, що є нереабілітуючою підставою.

Зважаючи на презумпцію невинуватості (стаття 62 Конституції України, стаття 17 КПК України) факт вчинення особою кримінального правопорушення та вина такої особи в його вчиненні повинні встановлюватися у порядку кримінального провадження.

Верховний Суд у справі №449/1689/19 наголосив, що нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак, у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається.

Отже, вищевказані обставини, подія, а також особа, яка була причетна до кримінального провадження були встановлені та мали місце, тобто, закриття кримінального провадження не є реабілітуючою обставиною, а саме не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини відповідача у вчиненні кримінального правопорушення.

За таких обставин, протиправна поведінка ОСОБА_2 , його вина та причинний зв`язок між протиправною поведінкою та настанням наслідків у виді збитків є доведеними.

У ч. 6 ст. 82 ЦПК України зазначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Обставини щодо допущення іншим учасником ДТП порушень Правил дорожнього руху повинні були встановлюватися та досліджуватися судом в кримінальному провадженні при запереченнях ОСОБА_2 щодо закриття кримінального провадження. Суд в порядку цивільного провадження не має юрисдикційних повноважень встановлювати чи спростовувати факт вчинення кримінального правопорушення.

Тому надавати аналіз вказаним доводам апеляційної скарги, які стосуються події кримінального правопорушення, не має правового значення.

Підсумовуючи, апеляційний суд вважає, що мотиви апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 02 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 листопада 2025 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді Л.О. Голота

Т.М. Шемета