Справа № 145/1783/23
Провадження № 22-ц/801/2325/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Копилова Л. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 рокуСправа № 145/1783/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Сопруна В. В., Шемети Т. М.

Секретар: Закернична А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК»

на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 01 вересня 2025 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

Рішення ухвалила суддя Копилова Л. В.

Рішення ухвалено за відсутності сторін у с-щі Тиврів,

Дата складення повного тексту рішення 05 вересня 2025 року,

Встановив:

У жовтні 2023 року АТ «ТАСКОМБАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 19 липня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № , за умовами якого відповідач отримав кредит в сумі 79 009,00 грн. строком на 48 місяців, зі сплатою процентів річних в розмірі 0,01 % від суми боргу за договором та щомісячних процентів в розмірі 2,70% від суми кредиту.

На підставі договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» передало позивачеві право вимоги за кредитним договором до відповідача.

Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого станом на 11 червня 2023 року у нього утворилася заборгованість в сумі 109 688,07 грн., яка складається із: заборгованості по тілу кредиту (в тому числі простроченої) 74 010,66 грн., заборгованості по річним процентам (в тому числі прострочена) 1,19 грн. та заборгованості по щомісячним процентам (в тому числі прострочена) 35 676,22 грн.

Позивач просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судовий збір сплачений при зверненні до суду з позовом в розмірі 2 684,00 грн.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 01 вересня 2025 року у задоволенні позовної заяви АТ «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ «ТАСКОМБАНК» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі; судові витрати покласти на відповідача.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом першої інстанції не враховано, що договір факторингу № ТАСЦФР-10-2016 є діючим, оскільки він передбачає автоматичну пролонгацію. Крім того право вимоги переходить до нового кредитора з моменту підписання реєстру прав вимог та сплати, що є відкладальною обставиною, яка не заборонена законом. Тому позивач АТ «ТАСКОМБАНК» 20 липня 2021 року набув права вимоги за кредитним договором № від 19 липня 2021 року, укладеного між ТОВ ФК «ЦФР» та відповідачем.

Позивач зазначає, що оскільки ним додано до позовної заяви оригінали виписок щодо обліку за відповідачем заборгованості, то це є належним доказом існування боргу цього позичальника за відповідним кредитним договором, а тому суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Відповідач у встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надав.

У судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає за таких підстав.

Судом встановлено, що 19 липня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № , за умовами якого відповідач отримав кредит в сумі 79 009,00 грн. строком на 48 місяців, зі сплатою процентів річних в розмірі 0,01 % від суми боргу за договором та щомісячних процентів в розмірі 2,70% від суми кредиту (а. с. 7-8).

На підставі договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року укладеного між ТОВ «ФК «ЦФР» та АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ТАСКОМБАНК» первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором (а. с. 17-20).

Позивачем надано витяг з Реєстру прав вимоги до договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 20 липня 2021 року, згідно якого позивач набув права грошової вимоги до відповідача в розмірі 79 085,21 грн., з яких 79 009,00 грн. - загальна заборгованість по тілу кредиту; 0,02 грн. - сума нарахованих процентів; 76,19 грн. - сума нарахованого щомісячного кредиту (а. с. 21).

Із наданого витягу з Реєстру вбачається, що він є додатком до договору від 20 липня 2021 року, однак самого договору позивачем суду не надано.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що договір про відступлення права вимоги укладений 07 жовтня 2016 року строком на 1 рік, а кредитний договір № укладено 19 липня 2021 року. Тобто на момент укладення договору про відступлення права вимоги основного боргу не існувало.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).

Аналіз вказаних норм свідчить, що частина перша статті 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначених договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

У постанові Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що «відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першої статті 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається».

Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц).

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).

При цьому відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору, та умов правочину, які не є нікчемними та не визнані судом недійними.

Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 січня 2019 року у справі № 909/1411/13, від 13 жовтня 2021 року у справі № 910/11177/20).

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі встановлено, що правовідносини за кредитним договором № між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 виникли 19 липня 2021 року, тобто значно пізніше ніж було укладено договір факторингу № ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року, у якому предмет договору не індивідуалізовано належним чином.

Витяг з Реєстру прав вимоги до договору № ТАСЦФР-10-2016, в якому зазначено відповідача ОСОБА_1 датується 20 липня 2021 року, тобто більш ніж через чотири роки після укладення договору відступлення права вимоги, а отже на час укладення даного договору у ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» було відсутнє право вимоги до ОСОБА_1 за зазначеним кредитним договором.

Водночас підставою заміни учасника процесуальних правовідносин є факт набуття таким учасником відповідних прав, у даному випадку кредитора, у матеріальних правовідносинах.

Передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2018 року по справі № 914/868/17).

Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу.

Також, Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2021 року у справі № 911/3185/20).

Разом з тим, позивачем АТ «ТАСКОМБАНК» до позовної заяви не подано належних доказів оплати за договором факторингу. Додана ж до апеляційної скарги платіжна інструкція не приймається апеляційним судом відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України, оскільки позивач не довів наявності об`єктивних причин, які перешкоджали їх поданню до суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності у позивача АТ «ТАСКОМБАНК» права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № , укладеним 19 липня 2021 року між ним та ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

При цьому суд вважає, що посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що договір факторингу № ТАСЦФР-10-2016 є діючим, а право вимоги переходить до нового кредитора з моменту підписання реєстру прав вимог та сплати, що є відкладальною обставиною, не спростовує необхідності чіткого визначення предмета договору на момент його укладення, адже правочин є чинним лише за умови визначеності його істотних умов, а предмет договору факторингу має бути конкретно визначений.

Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року по справі № 916/2040/20).

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що АТ «ТАСКОМБАНК» не довело порушення його прав з боку відповідача ОСОБА_1 та наявність у нього права звернення до суду з позовом до цього відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором № від 19 липня 2021 року, який укладений після відступлення ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» права вимоги за кредитними договорами на користь АТ «ТАСКОМБАНК», а тому підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь АТ «ТАСКОМБАНК» відсутні.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 01 вересня 2025 року залишити без змін.

Судові витрати залишити за позивачем.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіВ. В. Сопрун
Т. М. Шемета

Повний текст судового рішення складений 20 листопада 2025 року