Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
справа № 936/1537/25
Провадження № 2/936/357/2025
20.11.2025 селище Воловець
Воловецький районний суд Закарпатської області у складі
головуючого - судді Павлюк С.С.
з участю секретаря с/з Щербей А.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у селищі Воловець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Повідайчиком Віктором Івановичем до ОСОБА_2 , третя особа Воловецька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом ,
Позивач через свого представника звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами.
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_3 в 1971 році завершив будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 набули право власності на зазначене домоволодіння, перебуваючи в шлюбі. Відтак ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в 1971 році набули право спільної сумісної власності на зазначений вище житловий будинок внаслідок його будівництва. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер і в цей день за ним відкрилась спадщина щодо належної йому 1/2 домоволодіння. Останнім місцем проживання ОСОБА_3 був будинок за адресою АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який претендує на частину спадкового майна є сином позивачки та померлого ОСОБА_3 . Відповідач не вчинив дій по прийняттю спадщини, він також не вступив в управління чи володіння спадковим майном, а відтак права на спадщину після смерті свого батька ОСОБА_3 не має. Натомість позивачка постійно проживає в будинку з часу його будівництва в 1971 році. З часу смерті свого чоловіка, ОСОБА_1 самостійно дбає про будинок, проводить капітальні та поточні ремонти, сплачує комунальні послуги. ОСОБА_1 успадкувала 1/2 частину домоволодіння належного за життя спадкодавцю, у зв`язку з чим стала його одноосібним власником в цілому з моменту відкриття спадщини. Через відсутність інших можливостей для визнання/захисту свого права власності позивач змушена звертатись з даним позовом до суду.
Ухвалою судді від 30.10.2025 по спрві відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 13.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Позивач у судове засідання не з?явилася, її представник подав до суду заяву про проведення судового засідання без його участі та участі позивачки, вимоги позовної заяви просить задоволити.
Представник третьої особи Державний нотаріус Воловецької державної нотаріальної контори Дідренцел В.Т. в судове засідання також не з?явилася, скерувала до суду заяву про розгляд справи без її участі.
Відповідач в судове засідання не з?явився, скерував до суду заяву про проведення судового засідання без його участі, щодо задоволення позовних вимог не заперечує.
Частиною 1 ст.82 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.
У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.206 ЦПК України).
Відповідно Закону, за відсутності будь-якого застереження, факт визнаний сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, вважається встановленим. Тобто, визнання позову відповідачем, згідно ст. 82 ЦПК України, є обов`язковим для суду, оскільки обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню.
В судовому засіданні встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які представник позивача посилався, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позов задовольнити, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим віивільного процесуального кодексудповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 в 1971 році завершив будівництво житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується інвентаризаційною справою та технічною документацією по відведенню земельної ділянки для будівництва.
Питання набуття права власності, зокрема й на житловий будинок, у 1971 році регламентувались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки зведення й завершення будівництвом об`єкта.
Згідно з приписами ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.
Відповідно до пункту 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування» при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року №533-ХІІ "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року №105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за №112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року №5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року №45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року №1/5, та іншими нормативними актами.
Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше був встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення».
Об`єкт нерухомості, який побудований до 05 серпня 1992 року не підлягає проходженню процедури прийняття в експлуатацію.
Отже з технічної документації по відведенню земельної ділянки на будівництво індивідуального житлового будинку ОСОБА_3 , в складі якої наявне свідоцтво №87/123 від 28.06.1971, виписка з рішення № 123 виконкому Половецької районної ради від 11.06.1971, акту №98/123 від 28.06.1971 та плану забудови земельної ділянки вбачається, що набуття права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 відбулося внаслідок його будівництва.
Подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 набули право власності на зазначене домоволодіння, перебуваючи в шлюбі. Факт перебування в шлюбі доводиться довідкою №92/359 від 9.11.2004, виданою Воловецьким районним управлінням юстиції.
Відповідно до витмог ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР, чинного на момент виникнення права власності майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Відтак ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в 1971 році набули право спільної сумісної власності на зазначений вище житловий будинок внаслідок його будівництва.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Воловецького районного управління юстиції 13.06.1994 зроблено запис за №13. Вказаний факт підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 08.11.2000, виданим повторно. Відповідно до ст. 524-526 Цивільного кодексу УРСР 18.07.1963 в цей день за ним відкрилась спадщина щодо належної йому 1/2 домоволодіння. Останнім місцем проживання ОСОБА_3 був будинок за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою виконкому Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області від 22.07.2025 № 228. На час відкриття спадщини дружина ОСОБА_3 . ОСОБА_1 проживала разом з ним, що підтверджується довідкою виконкому Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області від 22.07.2025 №227.
Відповідно до підпункту 7 пункту 1 Постанови Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17.07.2020 № 807-ІХ утворено Мукачівський район (з адміністративним центром у місті Мукачево) у складі територій Великолучківської сільської, Верхньокоропецької сільської, Воловецької селищної, Горондівської сільської, Жденіївської селищної, Івановецької сільської, Кольчинської селищної, Мукачівської міської, Неліпинської сільської, Нижньоворітської сільської, Полянської сільської, Свалявської міської, Чинадіївської селищної територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України. Пунктом 2 визначено, що межі районів встановлюються по зовнішній межі територій сільських, селищних, міських територіальних громад, які входять до складу відповідного району. Підпунктом 7 пункту 3 цієї ж Постанови Воловецький район ліквідовано. Також у зв`язку із зміною нумерації будинків, колишня адреса будинку АДРЕСА_2 змінено на АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою виконкому Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області № 226 від 22.07.2025.
Як вбачається із свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 26.12.1969 відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є сином позивачки та померлого ОСОБА_3 .
Відповідно до частини першої статті 548 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті батьків позивача) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.
У частині першій та другій статті 549 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті батька Відповідача) передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті чоловіка Позивачки) свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача в державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Вказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Позивачка постійно проживає в будинку з часу його будівництва в 1971 році. З часу смерті свого чоловіка, ОСОБА_1 самостійно дбає про будинок, проводить капітальні та поточні ремонти, сплачує комунальні послуги.
У відповідності до вимог ст. 524, 529, 548, 549 ЦК УРСР 1963 позивачка ОСОБА_1 успадкувала 1/2 частину домоволодіння належного за життя спадкодавцю, у зв`язку з чим стала його одноосібним власником в цілому з моменту відкриття спадщини.
Як вбачається із довідки № 2945, виданої фізичною особою- підприємцем, інвентаризаційна вартість домоволодіння становить 118302,00 грн.
Відповідач ОСОБА_2 подав до суду заяву, в якій визнав позов та зазначив, що не претендує на спадщину батька, хоча і подав заяву про вступ у спадщину, спадщину не оформляв і не заперечує щодо визнання права власності на будинок за матір?ю.
Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права та свободи інших осіб.
Вважаємо, що відповідно до статті 1268 ЦК України ОСОБА_2 вважається таким, що відмовився від прийняття спадщини. Виходячи з вказаних обставин та відповідно до згаданих правових норм, з врахуванням того, що ніхто не може бути примушений до набуття права власності всупереч його волі.
Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Через відсутність інших можливостей для визнання/захисту свого права власності позивач змушена звернутись з даним позовом до суду.
Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Таким чином, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов про визнання права власності на майно в порядку спадкування є обгрунтованим, підтвердженим належними та допустимими доказами, а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.
Вмоги про відшкодування судових витрат позивачем та її представником не заявлено.
На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 4, 7, 12, 13, 247, 258-259, 264, 265, 354 ЦПК України,
Позовну заяву задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами.
Рішення суду може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у випадку відкладення складання повного рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повне найменування сторін:
позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 ;
відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_3 ;
третя особа: Воловецька державна нотаріальна контора, місце знаходження: вул. Карпатська, 68, селище Воловець Мукачівський район Закарпатська область.
Суддя: Павлюк С.С.