ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/2037/16-ц Номер провадження 22-ц/814/3986/25Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л.І. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Карпушина Г. Л., Обідіної О. І.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Беркути Валерії Леонідівни

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Полтави від 11 серпня 2025 року, постановлену в місті Полтава під головуванням судді Савченко Л. І.

за заявою ОСОБА_1 про скасування судового наказу

у цивільній справі за заявою Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання,

в с т а н о в и в:

У серпні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Беркута В. Л. звернулася до суду із заявою про скасування судового наказу № 554/2037/1-ц від 23.03.2016, виданого Октябрським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПОКВПГ «Полтаватеплоенерго» боргу за послуги теплопостачання в сумі 8 356,79 грн та 229,66 грн судового збору з кожного.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 не був споживачем житлово-комунальних послуг, що надавалися заявником за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки знятий з реєстрації місця проживання з 20 серпня 2020 року. Крім того, він не є власником даної квартири, адже вона належить його колишній дружині ОСОБА_3 .

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 01 липня 2015 року у справі № 554/12652/14-ц, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано.

Вказувала, що ОСОБА_1 тривалий час не проживає за вищевказаною адресою, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Білоцерківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області від 20.08.2020 №135, відповідно до якої ОСОБА_1 проживав без реєстрації з 1997 року по 2013 рік за адресою: АДРЕСА_2 , з 2014 року по даний час проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Крім того, фактичне проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 підтверджується вироком Великобаганського районного суду Полтавської області від 17 серпня 2020 року, де у відомостях про обвинуваченого ОСОБА_1 зазначена така адреса місця проживання.

Таким чином, ОСОБА_1 не проживав за вказаною адресою у період утворення заборгованості та не був власником даної квартири.

Просила поновити строк для подання заяви про скасування судового наказу, як пропущений з поважних причин, оскільки копії судового наказу він не отримував, про винесення вказаного судового наказу йому стало відомо після звернення до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, де державний виконавець повідомила про те, що відносно нього також відкрите виконавче провадження з примусового виконання судового наказу від 23.03.2016, справа № 554/2037/16-ц.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Полтави від 11 серпня 2025 року у задоволені клопотання представника боржника ОСОБА_1 - адвоката Беркути В. Л. про поновлення пропущеного строку для подання заяви про скасування судового наказу від 23.03.2016 по цивільній справі № 554/2037/16-ц відмовлено.

Заяву про скасування судового наказу повернуто заявнику.

Ухвала суду мотивована тим, що заявником пропущено строк подання заяви про скасування судового наказу та не надано достатніх доказів для обґрунтування підстав для поновлення вказаного строку.

Не погодившись з даною ухвалою, представник ОСОБА_1 - адвокат Беркута В. Л. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для розгляду по суті.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що боржник ОСОБА_1 тривалий час не проживає в квартирі, в якій утворилася заборгованість за надані послуги теплопостачання, копію судового наказу не отримував та дізнався про його існування при звернені до Шевченківського ВДВС у м. Полтаві із заявою про закінчення іншого виконавчого провадження, відкритого щодо нього. Крім того, заявник не є її власником даної квартири.

Вважає, що оскаржуваною ухвалою суд фактично обмежив право боржника на подачу заяви про скасування судового наказу, про винесення якого боржнику не було відомо, а тому він не міг оскаржити його в установлений ЦПК України строк.

Вказує, що до заяви про скасування судового наказу було долучено докази того, що ОСОБА_1 не проживав за адресою: АДРЕСА_4 , а відтак дізнатися про видачу судового наказу не міг.

Звертає увагу на те, що перевіряти реєстри судових рішень або реєстри виконавчих проваджень не є обов`язком боржника.

На думку апелянта, відмовляючи у поновленні строку на подачу заяви про скасування судового наказу з тих підстав, що минуло 9 років з дня його винесення, суд порушив право боржника на захист своїх порушених прав та право на справедливий суд, передбачене статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Таким чином, за відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів вручення боржнику копії судового наказу, суд дійшов помилкового висновку про повернення заяви про скасування судового наказу боржнику з підстав пропуску строку на її подання.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені у пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина друга статті 369 ЦПК України).

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина тринадцята статті 7 ЦПК України).

Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження (частина друга статті 19 ЦПК України).

Частиною третьою статті 19 ЦПК України визначено, що наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Порядок здійснення наказного провадження у цивільних справах та процесуальні норми видачі судового наказу та його скасування врегульовано розділом ІІ «Наказне провадження» ЦПК України.

Наказне провадження як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника. Процес доказування для першого починається з моменту подання заяви про видачу судового наказу та закінчується прийняттям цієї заяви судом, тоді як для боржника цей процес розпочнеться, якщо він вирішить подати заяву про скасування судового наказу після отримання копії останнього. Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, частина друга статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19)).

Відповідно до частин другої статті 171 ЦПК України заява боржника про скасування судового наказу, подана після закінчення строку, встановленого частиною першою статті 170 цього Кодексу, повертається, якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку для подання цієї заяви.

По справі встановлено, що 23.03.2016 Октябрським районним судом м. Полтави винесено судовий наказ № 554/2037/16-ц, яким стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПОКВПГ «Полтаватеплоенерго» боргу за послуги теплопостачання в сумі 8 356,79 грн та 229,66 грн судового збору з кожного.

Відповідно до супровідного листа суду від 13.06.2016 вказаний судовий наказ було направлено на адресу місця проживання боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - АДРЕСА_1 , проте поштовий конверт повернувся до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 20, 21).

04 серпня 2025 року представник боржника ОСОБА_1 - адвокат Беркута В. Л. звернулась до суду із заявою, в якій просила поновити пропущений строк на звернення до суду із заявою про скасування судового наказу, та скасувати вказаний судовий наказ.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що із заявою про скасування судового наказу та клопотанням про поновлення пропущеного строку для подання заяви про скасування судового наказу боржник звернувся до суду лише 05.08.2025, пропустивши визначений частиною першою статті 170 ЦПК України строк подачі до суду заяви про його скасування понад 9 років, а викладені у клопотанні про поновлення строку причини пропуску строку для подання заяви про скасування судового наказу, на переконання суду, не є поважними, жодним чином не доведено підстав, які об`єктивно перешкоджали вчасно звернутися із заявою про скасування судового наказу. Відтак клопотання про поновлення пропущеного строку на подання заяви про скасування судового наказу суд визнав необґрунтованим, у зв`язку чим повернув заяву про скасування судового наказу заявнику.

Таких висновків суд дійшов всупереч фактичних обставин справи, з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення вказаного питання.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Право на доступ до суду передбачає право на отримання належного повідомлення про судові рішення, особливо у випадках, коли апеляційна скарга може бути подана у конкретно встановлений строк (рішення ЄСПЛ у справі «Мікулова проти Словаччини» від 06 грудня 2005 року).

Надсилання судового рішення в той чи інший спосіб учаснику справи є процесуальним обов`язком суду. Відомості про вручення (доставлення) рішення суду учаснику справи містяться у розписці про вручення, у повідомленні про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи, у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення, а також у документах, визначених пунктами 4, 5 частини шостої статті 272 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення судом першої інстанції рішення). У разі відсутності таких відомостей судове рішення вважається не врученим (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 454/1883/22 (провадження № 14-117цс23)).

Статтею 104 ЦПК України (тут і далі - ЦПК у редакції, що діяла на час видачі судового наказу від 23.03.2016 № 554/2037/16-ц) встановлено, що після видачі судового наказу суд не пізніше наступного дня надсилає його копію боржникові рекомендованим листом із повідомленням. Одночасно з копією судового наказу боржникові надсилається копія заяви стягувача з копіями доданих до неї документів. Копія судового наказу разом з додатками надсилаються фізичній особі - боржнику на адресу, зазначену в документах, передбачених частиною шостою статті 100 цього Кодексу, а боржнику - юридичній особі чи фізичній особі - підприємцю, - за адресою місцезнаходження (місця проживання), зазначеній в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Днем отримання боржником копії судового наказу є дата, зазначена у поштовому повідомленні про вручення. У разі якщо боржник відмовляється від отримання копії судового наказу або відсутній за вказаною адресою, днем отримання боржником копії судового наказу є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову боржника отримати копію судового наказу чи відмітки про відсутність боржника за вказаною адресою.

Отже, процесуальним законодавством, чинним на час видачі вказаного судового наказу, передбачено надсилання судового рішення у паперовій формі шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.06.2016 за вих № 2191-35 рекомендованим поштовим відправленням судом першої інстанції направлялась копія судового наказу від 23.03.2016 № 554/2037/16-ц боржникам ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за зареєстрованою в установленому порядку адресою їх місця проживання (а. с. 14-16, 20, 21).

Однак, зазначене поштове відправлення було повернуто до суду без вручення його адресатам з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що не є належним підтвердженням вручення копії судового наказу. Такий документ не дає суду підстав вважати, що особа була належним чином повідомлена про судове рішення.

Порушуючи питання про поновлення строку на подання заяви про скасування судового наказу, представник заявника посилалася на те, що боржник ОСОБА_1 не знав про існування цього судового наказу та на день подання заяви про його скасування копію наказу не отримував, що суд першої інстанції належним чином не перевірив.

Оскільки відповідно до частини першої статті 105 ЦПК України (у редакції на час видачі судового наказу) та частини першої статті 170 чинного ЦПК України перебіг строку на подання боржником заяви про скасування судового наказу починається з дня отримання (вручення) йому копії судового наказу та доданих до неї документів, встановлення дати отримання боржником ОСОБА_1 копії судового наказу від 23.03.2016 № 554/2037/16-ц має істотне значення для вирішення питання чи пропущено ним встановлений законом процесуальний строк та чи підлягає такий строк поновленню.

За правилами частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює лише пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Отже, питання прийнятності заяви представника боржника ОСОБА_1 - адвоката Беркута В. Л., яка діє від імені та в інтересах останнього, про скасування судового наказу залежить від встановлення перебігу строку, визначеного законом для подання боржником такої заяви.

Відсутність належного повідомлення боржника про судове рішення може становити втручання у право особи на доступ до суду та справедливий судовий розгляд.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів дати отримання боржником ОСОБА_1 копії судового наказу від 23.03.2016 № 554/2037/16-ц, тому суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо пропуску боржником строку подання заяви про скасування судового наказу та, як наслідок, безпідставно повернув таку заяву заявникові.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції з направленням справи для продовження її розгляду до Шевченківського районного суду м. Полтави.

При цьому колегія суддів зауважує, що судові процедури повинні бути справедливими, а тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це буде порушенням її права на справедливий суд.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Беркути Валерії Леонідівни задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Полтави від 11 серпня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді Г. Л. Карпушин

О. І. Обідіна