П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Патрєвої Юлії Павлівни про визнання постанови нотаріуса протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

17 жовтня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання постанови нотаріуса протиправною та скасування постанови.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що батько позивача, ОСОБА_2 , який мешкав у м. Києві, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після нього залишилась спадщина: квартира, два гаражі. Заповіту не було, спадкоємцями першої черги є син - ОСОБА_1 і дочка - ОСОБА_3 .

Через воєнний стан і відсутність зв`язку з Україною, ОСОБА_1 , який проживає у російській федерації, 13 квітня 2023 року подав заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем проживання в рф і переслав її до України.

04 липня 2023 його представник намагався подати заяву українському нотаріусу, однак документи повернули 24 липня 2023 року.

27 липня 2023 року заяву подали повторно, але 03 серпня 2023 року нотаріус Патрєва Ю.П. відмовила у вчиненні нотаріальної дії, посилаючись на пропуск строку для прийняття спадщини та відсутність доказів родинних відносин.

Позивач вважає, що строк ним не було пропущено (враховуючи зупинення строків під час воєнного стану згідно з Постановою КМУ №164) і що вимога нотаріуса про подання доказів родинних зав`язків при поданні заяви є неправомірною.

Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії від 03 серпня 2023 року № 52/02-14, видану приватним нотаріусом Патрєвою Юлією Павлівною, протиправною та просив скасувати зазначену постанову.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 25 травня 2025 року позивач направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання, призначене на 09 жовтня 2025 року, з`явився представник позивача, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та належно встановлено судом першої інстанції у ході розгляду справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_2 .

Після його смерті відкрилася спадщина.

13 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса за місцем свого проживання у місті Люберці Московської області (рф) із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька. Зазначена заява була адресована нотаріусу за місцем відкриття спадщини після смерті спадкодавця.

03 серпня 2023 року постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Патрєвої Ю.П. ОСОБА_1 відмовлено у відкритті спадкової справи за померлим ОСОБА_2 у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, визначив, що він поданий до неналежного відповідача - приватного нотаріуса; позивач не скористався можливістю залучення належного відповідача у порядку ст. 51 ЦПК України; зібрані докази не підтверджують порушення прав позивача, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню та не засновані на законі.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що позов подано до неналежного відповідача.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових, та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як підтвердив представник позивача у суді апеляційної інстанції, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав щодо спадкування.

Апеляційний суд зазначає, що у разі, якщо позивач оскаржує дії нотаріуса з метою захисту своїх цивільних прав, спір підлягає розгляду у цивільному судочинстві. Натомість, якщо оскарження дій нотаріуса не пов`язане із захистом цивільних прав особи, а ґрунтується виключно на твердженні про порушення нотаріусом встановленої процедури щодо спадкування, такий спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства (шляхом подання відповідної скарги на бездіяльність чи дії нотаріуса, які порушили права та законні інтереси особи).

Таким чином, у порядку цивільного судочинства підлягають захисту лише цивільні права позивача. Якщо позивач стверджує, що звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав щодо порядку спадкування, слід враховувати, що у сфері спадкування правовідносини виникають не між позивачем та особою, яка здійснює оформлення спадкових справ (нотаріусом), оскільки нотаріус не є спадкоємцем спадщини і не претендує на неї. Тобто спір виникає між позивачем та іншими спадкоємцями або органом місцевого самоврядування, у разі відсутності останніх, чи іншими особами, які можуть претендувати на спадщину.

У справі, що переглядається, самим позивачем підтверджується наявність інших спадкоємців, які можуть претендувати на спадщину. Однак позивач при поданні позову визначив відповідачем приватного нотаріуса, чим, як вірно встановлено судом першої інстанції, пред`явив позов до неналежного відповідача.

Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2021 року в справі № 227/5540/18 (провадження № 61-3521св20) зазначено, що нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних цій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення.

За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати коло відповідачів у справі, предмет та підстави позову.

При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до неналежного відповідача, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача замінювати відповідача чи залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно того відповідача, який зазначений в ньому.

Тобто, визначення відповідача, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, згідно яких пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови).

Згідно із змістом ст.ст. 264, 265 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи слід позов задовольнити або в позові відмовити, чи були та якою особою порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Тобто, для визначення того, чи є визначений позивачем відповідач тією особою, яка має відповідати за позовом, необхідним є дотримання всієї процедури розгляду справи у суді, що виникає під час провадження у справі від початку відкриття провадження у справі і до ухвалення рішення по суті спору на підставі встановлених і досліджених доказів.

Тільки за наслідками розгляду позовних вимог та під час їх аналізу суд може констатувати, що саме визначеним відповідачем порушені, не визнані або оспорюються права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, інакше це є прямим втручанням у принципи диспозитивності, безсторонності, змагальності та обов`язку доводити позовні вимоги. Якщо ж суд дійде висновку, що відповідач є неналежним, то відповідно суд приймає рішення про відмову у задоволенні вимог до цього відповідача.

Отже апеляційний суд констатує, що позивач звернувся за захистом цивільного права у порядку спадкування до неналежного відповідача. Враховуючи наведене, а також інші обставини, на які обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновками про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько