Справа № 338/707/25
Провадження № 22-ц/4808/1501/25
Головуючий у 1 інстанції ГРИНЬКІВ Д. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О. В.,

суддів: Бойчука І. В.,Томин О. О.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду від 29 серпня 2025 року, у складі судді Гриньків Д. В., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и в:

У травні 2025 року представник позивача ТОВ «СВЕА ФІНАНС» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08.06.2017 між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено заява-анкета про надання банківських послуг АТ «ОТП банк» № 376/980/031399971/17, що є невід`ємною частиною договору про видачу та обслуговування міжнародних платіжних пластикових карток та Правил користування карткою, Інформаційного листка, Тарифів тарифного пакету приватного банківського обслуговування, які розміщені на офіційному сайті банку. За умовами відповідач отримав на картковий рахунок, відкритий в банку за заявою відповідача кредитний ліміт, за користування коштами банку відповідач сплачує 36% річних.

Однак, позичальник ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання виконував з істотним порушенням умов договору, заборгованість по тілу кредиту та відсотками за його користування в повній мірі погашено не було, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість за кредитним договором.

20.09.2024 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» укладено договір факторингу №01.02.-24/24, відповідно до якого позивач набув права вимоги до боржника, яким є відповідач за договором № 376/980/031399971/17 на загальну суму 36 581,33 грн, з яких 24 516,20 грн заборгованість по тілу кредиту та 12 065,13 грн заборгованість за відсотками.

Позивач посилаючись на порушення позичальником умов кредитного договору, просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 36581,33 грн та понесені судові витрати.

Рішенням Тисменицького районного суду від 29 серпня 2025 року позов ТОВ «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СВЕА ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором № 376/980/031399971/17 від 08.06.2017 року в розмірі 18 639,34 грн.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СВЕА ФІНАНС» понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1234,30 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права, без повного та об`єктивного з`ясування судом усіх фактичних обставин справи, що мають значення, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що жодної заборгованості по даному кредиту не існувало, і також такої заборгованості не існувало на момент продажу кредитного портфелю, про що свідчать надані позивачем докази.

Вважає, що розрахунок заборгованості за договором №376/980/031399971/17 від 08.06.2017, виписка про внутрішньобанківські операції за рахунком за підписом керівника АТ «ОТП Банк» не можуть бути належними доказами наявності заборгованості.

ОСОБА_1 не надходило жодного письмового попередження про зміну кредитора, тому свої заперечення такої заборгованості відповідач висловив у відзиві на позовну заяву, проте суд першої інстанції доводи відзиву не взяв до уваги та не спростував.

Із виписки по рахунку, яку було долучено позивачем, видно, що по картковому рахунку відповідача оборотне сальдо по дебету і кредиту є однаковим, тобто збігаються суми як в частині отриманих грошових коштів так і повернутих. Таким чином, сума заборгованості по кредиту та відсоткам позивачем не доведена.

Суд першої інстанції не надав оцінки позиції відповідача про відсутність факту укладення договору факторингу між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС», і відповідно перехід права вимоги за кредитним договором ОСОБА_1 .

Довідка-розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №376/980/031399971/17 від 08.06.2017, додана позивачем, не є належним доказом позовних вимог про наявність кредитної заборгованості, оскільки не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 18.06.2003 №254, Положення про організацію бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 04.07.2018 №75.

Фактично розрахунок заборгованості та надана позивачем виписка не є первинними бухгалтерськими документами.

Також зазначає, що з виписки на погашення відсотків за кредитним договором здійснювалися списання коштів кількома траншами в день. Із внесених відповідачем сум банк погашав нараховані відсотки, штрафи за прострочення термінів погашення кредиту, комісію за обслуговування рахунку, комісію за нефінансові трансакції, страховку, однак такі не відображені в довідці-розрахунку заборгованості.

Вважає, що відсутність детального розрахунку не підтверджує правильності нарахування відсотків за кредитним договором, наявності у позичальника боргу у розмірі, заявленого до стягнення кредитодавцем. Надані докази лише констатують заборгованість у фіксованій сумі, але не підтверджують її наявність, походження і розмір.

Із врахуванням неодноразового погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції не перевірив залишок заборгованості відповідача за договором, який підлягає стягненню, не звернув уваги на відсутність обґрунтованого розрахунку, відсутність періодів прострочення та даних про те, яка процентна ставка підлягала застосуванню.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

ТОВ «СВЕА ФІНАНС» правом на подачу відзиву не скористалось.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (п.1 ч. 4 ст. 19 ЦПК України).

Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Частиною першою статті 369 ЦПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи категорію справи та ціну позову в даній справі, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження,

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення, ухвалене судом першої інстанції, вищезазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором, на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором, в тому числі заборгованість за тілом кредиту та за процентами, виключивши суми нарахованих штрафів, плати за обслуговування рахунку та смс інформування, які не узгоджені з відповідачем.

З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Положеннями статті 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно приписів абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/95/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та інші платежі за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Суд встановив, що 16.05.2017 між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено заяву-анкету про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк», що є невід`ємною частиною договору про видачу та обслуговування міжнародних платіжних пластикових карток та Правил користування картками, інформаційного листка, тарифів банку, які розміщені на офіційному сайті банку. Відповідно до договору позичальник бажав оформити поточний картковий рахунок та отримати електронний платіжний засіб. На картковий рахунок НОМЕР_1 , відкритий за заявою відповідача, було встановлено кредитний ліміт, порядок користування яким визначено правилами користування карткою. Згідно умов обслуговування кредитної лінії, за користування кредитом, Банк нараховує проценти, які розраховуються Банком на підставі процентної ставки, розмір якої визначається тарифами Банку. Заява-анкета про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк» передбачає, що розмір процентної ставки, вказаний у відповідній заяві-анкеті та погоджений з позичальником, становить: 36% річних. На дату укладення заяви-анкети розмір процентної ставки в продовж пільгового періоду становить 0,01% річних. Заява-анкета підписана особисто власноручним підписом відповідача ОСОБА_1 .

Таким чином, умови договору відповідають законодавчому визначенню кредитного договору, передбаченому частиною першою статті 1054 ЦК України. Кредитор свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, погодженому сторонами.

Крім того, договір, укладений між сторонами у встановленому порядку недійсним не визнаний, а при розгляді справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 не заявляв зустрічних вимог про визнання кредитного договору недійсним.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення отриманої суми кредитних коштів, оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ «ОТП Банк» » не повернуті.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №376/980/031399971/17 від 08.06.2017 року станом на 09.09.2024 за відповідачем рахується заборгованість в загальному розмірі 36 581,33 грн. При цьому вказано, що відповідачем використано коштів в загальному 32 670,86 грн, нараховано плату за обслуговування кредиту загалом на суму 12 398,32 грн, нараховано відсотків за користування кредитом в загальному розмірі 36720,40, штрафи в сумі 1050 грн та внесено коштів відповідачем в загальній сумі 46258,25 грн.

Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, позивач, крім заборгованості за основним боргом, просив стягнути заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім заяви-анкети про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк» № 376/980/03139997/17 від 16.05.2017, в якій вказаний розмір процентної ставки 36% річних та розмір процентної ставки впродовж пільгового періоду - 0,01% та розрахунку заборгованості за договором, посилався на Правила користування карткою, Інформаційний листок, Тарифи тарифного пакету приватного банківського обслуговування, які розміщені на офіційному сайті банку.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність твердження відповідача про застосування іншої відсоткової ставки, а ніж та що передбачена договором, оскільки сторонами погоджені умови щодо сплати процентів за користування кредитом, заява-анкета про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк», підписана відповідачем, містить розмір відсоткової ставки за кредитом.

Також встановлено, що заборгованість підтверджена наданими позивачем випискою з особового рахунку та детальним розрахунком заборгованості.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У даній справі проценти за користування кредитом, які позивач просить стягнути з відповідача, нараховані виключно у межах строку дії та за умовами кредитного договору.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано, не вважав складовою кредитного договору Правила користування карткою, Інформаційний листок та Тарифи тарифного пакету приватного банківського обслуговування, які розміщені на офіційному сайті банку, з огляду на їх мінливий характер, оскільки вони не підписані та не визнаються позичальником.

Отже, суд першої інстанції відповідно до наданих суду доказів та з урахуванням заперечень правомірно визначив, що з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає до стягнення заборгованість в розмірі 18 639,34 грн. Такий розрахунок здійснено з урахуванням суми використаних коштів, за виключенням заборгованості за обслуговування рахунку та смс інформування, штрафів, та з врахуванням погашеної відповідачем заборгованості на загальну суму 46 258,25 грн.

Встановивши факт існування між сторонами кредитних зобов`язань та неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором згідно з вимогами статті 526 ЦК України, та, дослідивши розрахунок заборгованості і виписку по особовому рахунку відповідачки, дійшов висновку про розмір такої заборгованості.

Доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту (позики) відповідач суду першої та апеляційної інстанції не надав.

Як встановлено судом, стороною відповідача не заперечується сам факт укладення кредитного договору та отримання коштів за кредитним договором.

У постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16 зазначено, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Як вбачається з наданої позивачем виписки з рахунку, відповідач дійсно тривалий час користувався кредитними коштами, періодично погашав тіло кредиту, відсотки за користування кредитом.

Отже, надана позивачем виписка по рахунку підтверджує обставини видачі кредиту та його розмір, а також розмір заборгованості за кредитом, який додатково підтверджується довідкою розрахунком заборгованості.

Довідка-розрахунок заборгованості за кредитним договором свідчить про дотримання кредитором, як періоду нарахування процентів, так і розміру процентної ставки за умовами укладеного кредитного договору.

Доводи відповідача про те, що суд першої інстанції не перевірив залишок заборгованості відповідача за договором ґрунтуються виключно на припущеннях, оскільки суд взяв до уваги посилання відповідача на неправомірне нарахування заборгованості за відсотками за перевитрату та за прострочену заборгованість по кредитній лінії на загальну суму 4493,67 грн.

Крім того, відповідач про проведення судової експертизи щодо визначення правильності проведених кредитором розрахунків не просив, а наданий у відзиві на позовну заяву контррозрахунок врахований судом першої інстанції під час визначення розміру заборгованості.

На підставі викладеного, відсутні підстави вважати, що у справі, яка переглядається нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом не передбачено договором, суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності.

Судом також встановлено, що 20 вересня 2024 року між АТ «ОТП Банк» і ТОВ «СВЕА ФІНАНС» було укладено Договір Факторингу №01.02-24/24, відповідно до якого АТ «ОТП Банк» відступило ТОВ «СВЕА ФІНАНС» права вимоги, а ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло правами вимоги, що належали АТ «ОТП Банк», і стало кредитором за кредитними договорами, укладеними між АТ «ОТП Банк» і боржниками, в тому числі за заборгованістю ОСОБА_1 перед АТ «ОТП Банк» за Заявою-анкетою про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк» №376/980/031399971/17 від 08.06.2017. Новий кредитор жодних нарахувань за договором з моменту набуття права вимоги не здійснював.

Факт переходу права вимоги позивача саме до відповідача за вказаним вище кредитним договором підтверджується витягом з реєстру боржників, права вимоги за яким відступаються та боржників за такими договорами, які містить відомості та обсяг необхідної інформації, таких як анкетні дані відповідача, номер кредитного договору, суму заборгованості, які дають можливість належним чином підтвердити набуття позивачем права вимоги до ОСОБА_1 .

Таким чином, позивач належними та допустимими доказами довів обставини щодо його права вимоги до ОСОБА_1 , яке перейшло до нього на підставі вказаного вище правочину, який у судовому порядку недійсним не визнавався, тобто презумпцію його правомірності скаржником не спростовано, тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності у позивача права вимоги, колегія суддів відхиляє.

У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 2-2035/11 (провадження N 61-2449св18) зроблено висновок, що тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15.

Не надіслання позивачем на адресу відповідача повідомлення про відступлення права вимоги на його користь, не звільняє скаржника від обов`язку погашення боргу.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 29 серпня 2025 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча О. В. Пнівчук

Судді: І. В. Бойчук

О. О. Томин