ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року

м. Харків

справа № 642/3020/21

провадження № 22-ц/818/3934/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Львової С.А.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Акціонерне товариство «ПроКредит Банк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Холодногірського районного суду м. Харкова від 07 травня 2025 року в складі судді Петрової Н.М.

в с т а н о в и в:

У траві 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «ПроКредит Банк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання договору іпотеки недійсним та застосування наслідків недійсності.

Позовна заява мотивована тим, що 20.04.2006 року між банком та ОСОБА_6 укладено Рамкову угоду №6121, Додаткову угоду № 1 від 17.05.2007 року, Договір № 2 від 02.10.2008 року, відповідно до якої Банк зобов`язався здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів кредитування у порядку і на умовах. визначених Угодою та Кредитними договорами.

П. 2.2. Рамкової угоди встановлює наступні ліміти кредитування: 1) ліміт суми кредитування 150 000 дол. США, 2) ліміт строку кредитування 120 місяців. 3) максимальний розмір процентів 40 % річних.

На підставі та в межах Рамкової угоди між тими ж сторонами укладено Договір про надання траншу № 2.21325/6121 від 17.05.2007 року, Договір № 1 від 19.06.2009 року разом з Додатками від 17.05.2007 року, 19.06.2009 року, 19.11.2009 року, 30.11.2009 року, 21.06.2006 року, 20.09.2010 року, 09.12.2010 року, відповідно до якого Позичальнику було надано кредит в розмірі 41 000 дол. США на строк користування 60 місяців зі сплатою 15 % річних. Договір про надання траншу № 207.29059/FW202.97 від 02.10.2008 року разом з Додатками від 02.10.2008 року, 19.06.2009 року, 21.06.2010 року, 20.09.2010 року, 09.12.2010 року, відповідно до якого Позичальнику було надано кредит в розмірі 41 000 дол. США на строк користування 36 місяців зі сплатою 15,50 % річних, за якими Позичальник був зобов?язаний своєчасно погашати кредит та відсотки за користування нам в порядку та строки, вказані в Договорах про надання траншу.

Виконання вищевказаних зобов?язань забезпечено Договором іпотеки № 6121-1Д-02 від 17.05.2007 року разом із Договором №1 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 02.10.2008 року, укладеним між ОСОБА_2 та ЗАТ «ПроКредит Банк».

Згідно п. 2.2.1 Договору іпотеки - Іпотекодавець передав в іпотеку квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 47,4 кв.м.

На момент продажу квартира належала ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мороз Г.І. від 13.08.2002 року за реєстровим № 9967.

02.07.2013 року рішенням Ленінського районного суду м. Харкова цивільній справі №642/2843/13-ц вирішено в рахунок часткового погашення заборгованості за Рамковою угодою №6121 від 20 квітня 2006 року, Договором про надання траншу №2.21325/6121 від 17.05.2007 року, Договором про надання траншу №207.29059/FW202.97 від 02.10.2008 року в загальному розмірі 215 114,54 грн. звернути стягнення на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (заставодержателя найвищого пріоритету 1 черги), відповідно до Договору іпотеки №6121-1Д-02 від 17.05.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Слоневською Д.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1657, а саме: квартиру загальною площею 47,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 , шляхом надання АТ «ПроКредит Банк» права продажу предмету іпотеки віл власного імені будь-якій особі - покупцю за ціною, яка буде визначена суб?єктом оціночної діяльності не раніше, ніж за тридцять календарних днів до укладання відповідного договору купівлі-продажу; виселити ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_3 ; надати Публічному акціонерному товариству «ПроКредит Банк» право проводити всі необхідні дії, пов?язані з державною реєстрацією речових прав на квартиру АДРЕСА_3 , що передують укладенню договору купівлі-продажу від власного імені, включаючи право внесення даних до Державного реєстру прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, отримання відповідних витягів з нього; визнати виконавчий напис від 29.07.2011 року № 2799, вчинений приватним нотаріусом Харківського МНО Слоневською Д.В. на Договорі іпотеки № 6121-1Д-02 від 17.05.2007 року, таким, що не підлягає виконанню; стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк» судовий збір в розмірі 458, 80 грн.

26.11.2013 року на підставі даного рішення між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Слоневською Д. В., зареєстрований в реєстрі за №4810.

27.12.2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, відповідно до якого предметом іпотеки є квартира за адресою АДРЕСА_2 .

На даний час право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_3 , яка передала його ОСОБА_4 відповідно до Іпотечного договору від 27.12.2013 року, що підтверджується інформаційною довідкою № 25522644 від 03.05.2021 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 12.06.2014 року у справі №642/9927/13 у задоволенні позову ОСОБА_5 в інтересах малолітньої ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПАТ «Про кредит Банк»,3-і особи: приватний нотаріус ХМНО Слоневська Д.В., Служба у справах дітей Ленінського району Управління Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання права власності на 1/2 частину майна та визнання недійсним договору іпотеки - відмовлено.

Посилалася на те, що про вказане рішення суду їй не було відомо, фактично участі у справі не приймала, а ОСОБА_5 не було повідомлено її про розгляд вказаної справи, не надано достатніх та належних доказів порушення її прав договором іпотеки нерухомого майна від 17.05.2007 року, після внесення змін Договором № 1 від 02.10.2008 року.

Вважає, що договір іпотеки нерухомого майна від 17.05.2007 року після внесення змін Договором № 1 від 02.10.2008 року порушує її права, як законного користувача квартирою, що свідчить про порушенням чинного законодавства, а тому такий договір підлягає визнанню судом недійсним з наступних підстав.

01.04.1995 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, які є її батьками.

Вказала, що на момент укладання договору іпотеки від 17.05.2007 року вона була неповнолітньою, постійно проживала разом з батьками в квартирі АДРЕСА_3 , але не була в ній зареєстрована. Оскільки на день укладання вказаного договору їй було 3 роки 10 місяців, то відповідно до вимог ст. 160 СК України, батьки шляхом підписання між ними Договору щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, визначили місце проживання дитини в спірній квартирі.

Зазначила, що фактичне проживання за адресою АДРЕСА_1 підтверджується наступними документами: довідкою №71 від 21.06.2017 року, виданою Комунальним закладом «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 78 Харківської міської ради», який відвідувала ОСОБА_1 з 2006 по 2008 навчальні роки, відповідної до якої домашньою адресою ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 ; довідкою № 664 від 29.06.2017 року, виданою Харківським приватним навчально- виховним комплексом «СТАРТ-ШКОЛА» Харківської області, який відвідувала ОСОБА_1 з 2008 по 2014 роки, відповідно до якої домашньою адресою ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 ; довідкою про реєстрацію місця проживання від 18.02.2019 року.

Посилалася на те, що за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання.

Під час укладення договору іпотеки ОСОБА_2 ані банком, ані нотаріусом не було роз`яснено, що вона порушує її, своєї неповнолітньої дитини, права на користування житлом і вона не має права, без дозволу органу опіки та піклування, укладати договір іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору.

Вказала, що письмової нотаріально посвідченої згоди на укладення договору про внесення змін ОСОБА_5 , як чоловіком іпотекодавця, надано не було. Останній у своїй заяві не надавав згоди на вчинення конкретної дії - укладення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що свідчить про наявність підстав для визнання недійсним вказаного договору.

Просила визнати недійсним договір іпотеки №6121-ІД-02 від 17.05.2007 року після внесення змін до нього Договором №1 від 02.10.2008 року про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки № 6121-Ід-02 від 17.05.2007 року;

визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , укладений між Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В. 26.11.2013 року, зареєстрований в реєстрі за №4810;

визнати недійсним іпотечний договір квартири АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алейніковою Л.П. 27.12.2013 року, зареєстрований в реєстрі за №1581;

скасувати наступні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також записи шляхом їх вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: номер запису про право власності: 36637462 від 25.05.2020, номер запису про іпотеку №4115536 від 27.12.2013; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №9630083 від 27.12.2013, номер запису про обтяження №4114268 від 27.12.2013; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №9627329 від 27.12.2013.

Рішенням Холодногірського районного суду м. Харкова від 07 травня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що долучені до справи документи свідчать про те, що ОСОБА_1 з моменту народження і до цього часу фактично проживає в квартирі АДРЕСА_3 . Вказана квартира є єдиною власністю батьків, іншої житлової нерухомості немає, а тому відчуження квартири порушує майнові права дитини на користування квартирою, на її успадкування у майбутньому, порушує її житлові права, тобто інтереси дитини, що у сукупності стало порушенням ст. 3 Конвенції про права дитини. ОСОБА_5 не надано згоди на укладення договору купівлі-продажу від 26.11.2013 р., а навпаки, представник звертався до банку з проханням вирішити спір шляхом сплати грошових коштів, але банк посилаючись на незрозуміло яку в цьому випадку банківську таємницю, відмовив представнику. В подальшому судовою практикою Верховного Суду підтверджено, що банк, відмовляючи представнику особи у вчиненні дій на користь такої особи діє протиправно. Повідомлення банку, направлене за 9 місяців до 22.11.2013 р. - моменту визначення ціни договору, з текстом про початок процедури звернення стягнення, якщо не будуть виконані умови банку, не є повідомленням про намір укласти договір купівлі-продажу квартири за визначеною оцінювачем ціною.

Зазначила, що звертаючи стягнення на квартиру майнового поручителя ОСОБА_2 , банк зловжив своїми правами, оскільки незаконно вивів з-під заборони відчуження частину майна боржника за кредитним договором ОСОБА_6 , який був забезпечений іпотекою іпотекодавцем ОСОБА_2 , та продовжив кредитування ОСОБА_6 в той час, як займався процедурою звернення стягнення на майно майнового поручителя. Адже з самого початку заставленого боржником ОСОБА_6 майна перед банком було достатньо для погашення його заборгованості у випадку реалізації такого майна. Виведення частини майна боржника з-під застави без згоди на те майнового поручителя (іпотекодавця) мало наслідком збільшення відповідальності іпотекодавця перед банком, тобто з вини кредитора тягар відповідальності був покладений замість боржника на майнового поручителя. Всі ці обставини із врахуванням практики ВС є підставою для задоволення позову в повному обсязі.

Посилалася на те, що жодного повідомлення після набрання чинності рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02.07.2013 р., тобто з 25.10.2013 р. по 26.11.2013 р. (дата укладення договору купівлі- продажу квартири з ОСОБА_3 ) від ПАТ «ПроКредит Банк» ні ОСОБА_5 як співвласнику квартири, ні ОСОБА_2 як іпотекодавцю про намір банку реалізувати предмет іпотеки із зазначенням конкретної ціни не надходило.

Зазначила, що суд першої інстанції не дотримався правового висновку, якого дійшов Верховний Суд у постанові від 04.07.2018 року у справі № 711/4431/17, а саме право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження і вона має право користуватися житлом обох батьків, що не суперечить вимогам ч. 6 ст. 29 Цивільного кодексу України. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02.07.2013 не зазначено іншого житла, яке повинно надаватися ОСОБА_2 . Не зазначення банком іншого постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову. Квартиру не було придбано за рахунок кредиту, тож винятку немає. Також ОСОБА_2 не отримувала грошових коштів від банку, бо не є позичальником, а тому не могла використати неіснуючих у неї кредитних коштів в інтересах сім`ї. А в цьому разі право власності ОСОБА_5 та сервітутне право користування квартирою доньки є порушеним.

Вказала, що ПАТ «ПроКредит Банк» самостійно реалізував квартиру в той час, як йому зазначеною нормою закону не заборонено лише реалізація пам`ятних, ювілейних і інвестиційних монет. Також КВЕДом, передбаченим для діяльності банку, є КВЕД 64.19 -Інші види грошового посередництва. Разом з тим, КВЕД 68.10 - Купівля та продаж власного нерухомого майна, або інші торгівельні операції з нерухомим майном для ПАТ «ПроКредит Банк» не передбачено. Порушення заборони торгівельної діяльності банком під час торгівлі квартирою, тобто вчинення ним як юридичною особою правочину, якого вона не мала права вчиняти відповідно до ст. 48 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», має наслідком визнання судом такого правочину недійсним у відповідності до ч. 1 ст. 227 ЦК України.

29 липня 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» АТ «ПроКредит Банк» до суду апеляційної інстанції подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що зі змісту апеляційної скарги вбачається, що скаржником є саме ОСОБА_5 та до апеляційної скарги не долучено документ який підтверджує повноваження ОСОБА_8 діяти від імені ОСОБА_5 , тому вважав, що апеляційна скарга підлягає поверненню без розгляду та просив закрити апеляційне провадження. В апеляційній скарзі не вказано в чому ж полягає незаконність і (або) необґрунтованість оскаржуваного рішення. Доводи позовної заяви, апеляційної скарги в межах даної справи вже були предметом розгляду інших судів.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 01.04.1995 року ОСОБА_5 та ОСОБА_9 перебувають у зареєстрованому шлюбі, прізвище дружини після укладення шлюбу « ОСОБА_10 », від якого у них народилася дочка ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18 том 1).

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 13 серпня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мороз Г. І. за реєстровим № 9967, квартира АДРЕСА_3 належала ОСОБА_2 на праві приватної власності (а.с.41-42,52-54 том 1).

10 лютого 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у простій письмовій формі укладено договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини - ОСОБА_1 , 2002 року народження. Сторони погодили, що місцем проживання дитини є місце проживання матері, а саме за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.22-23 том 1).

Між АТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_6 20 квітня 2006 року укладено Рамкову угоду № 6121, Додаткову угоду № 1 від 17 травня 2007 року, Договір № 2 від 02 жовтня 2008 року, відповідно до якого Банк зобов`язався здійснювати кредитування Позичальника у межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених Угодою та Кредитними договорами.

На підставі та в межах Рамкової угоди між тими ж сторонами було укладено Договір про надання траншу № 2.21325/6121 від 17 травня 2007 року, Договір № 1 від 19 червня 2009 разом із Додатками від 17 травня 2007 року, 19 червня 2009 року, 19 листопада 2009 року, 30 листопада 2009 року, 21 червня 2006 року, 20 вересня 2010 року, 09 грудня 2010 року, відповідно до якого Позичальнику було надано кредит 41 000,00 доларів США на строк користування 60 місяців зі сплатою 15 % річних; Договір про надання траншу № 207.29059/FW202.97 від 02 жовтня 2008 року разом із Додатками від 02 жовтня 2008 року, 19 червня 2009 року, 21 червня 2010 року, 20 вересня 2010 року, 09 грудня 2010 року, відповідно до якого Позичальнику було надано кредит 41 000,00 доларів США на строк користування 36 місяців зі сплатою 15,50 % річних; за якими Позичальник був зобов`язаний своєчасно погашати кредит та відсотки за користування ним в порядку та строки, вказані в Договорах про надання траншу.

Виконання вищевказаних зобов`язань забезпечено Договором іпотеки № 6121-ІД-02 від 17 травня 2007 року разом із Договором № 1 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 02 жовтня 2008 року, укладеним між ОСОБА_2 та ЗАТ «ПроКредит Банк».

Згідно п. 2.2.1 Договору іпотеки - Іпотекодавець передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 47,4 кв.м.

За умовами договору про внесення змін та доповнень від 02 жовтня 2008 року, у 6-му розділі договору іпотеки сторонами узгоджено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, а у розділі 7 договору іпотеки встановлено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з пунктом 6.4 договору іпотеки звернення стягнення здійснюється за вибором іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким є застереження вказане у розділі 7 Договору з врахуванням інших умов договору (а.с.24-25, 27-31 том 1).

17 травня 2007 року ОСОБА_5 , чоловік ОСОБА_2 , склав заяву, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В. 17.05.2007 за № 1656, в якій зазначив, що надає згоду на передачу в іпотеку та укладення договору іпотеки, а також можливих змін та доповнень до цього договору дружиною ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_3 , придбаної ними за загальні кошти під час перебування в зареєстрованому шлюбі на умовах за її розсудом (а.с.26 том 1, а.с.109 том 3).

17 травня 2007 року ОСОБА_2 повідомила ЗАТ «ПроКредит Банк» про те, що має дитину, яка не досягла 18-ти років, а саме ОСОБА_1 , 2002 року народження, яка проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 . Засвідчила, що умови проживання її дитини є належними, забезпечують її потреби, відповідають вимогам законодавства, дитина ні тимчасово, ні постійно не проживає у квартирі, яка передається в іпотеку і, що укладення договору іпотеки не буде порушувати її права та інтереси. Також зазначила, що їй відомо, що за подання неправдивої інформації передбачена відповідальність. Зі статтями 190,222 КК України ознайомлена (а.с.18 том 2, а.с.110 том 3).

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02 липня 2013 року у справі № 642/2843/13-ц позовні вимоги ПАТ «ПроКредитБанк» до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - задоволено, в рахунок часткового погашення заборгованості за Рамковою угодою № 6121 від 20 квітня 2006 року, Договором про надання траншу №2.21325/6121 від 17 травня 2007 року, Договором про надання траншу № 207.29059FW202.97 від 02 жовтня 2008 року в загальному розмірі 215 114,54 грн., звернуто стягнення на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (заставодержателя найвищого пріоритету 1 черги), відповідно до Договору іпотеки № 6121-ІД-02 від 17 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Слоневською Дар`єю Валеріївною, зареєстрованого в реєстрі за № 1657, а саме: квартиру загальною площею 47,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІН: НОМЕР_1 , шляхом надання АТ «ПроКредит Банк» права продажу предмету іпотеки від власного імені будь-якій особі - покупцю за ціною, яка буде визначена суб`єктом оціночної діяльності не раніше, ніж за тридцять календарних днів до укладання відповідного договору купівлі-продажу. Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІН НОМЕР_1 із квартири АДРЕСА_3 . Надати Публічну акціонерному товариству «ПроКредит Банк» право проводити всі необхідні дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на квартиру АДРЕСА_3 , що передують укладенню договору купівлі-продажу від власного імені, включаючи право внесення даних до Державного реєстру прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, отримання відповідних витягів з нього. Визнати виконавчий напис від 29.07.2011, реєстровий номер 2799, вчинений приватним нотаріусом Харківського МНО Слоневською Дар`єю Валеріївною на Договорі іпотеки № 6121-ІД-02 від 17.05.2007 року, таким, що не підлягає виконанню. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІН: НОМЕР_1 судовий збір в сумі 458,80 грн. на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (а.с.32-35 том 1).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 липня 2013 року залишено без змін.

У жовтні 2014 року ОСОБА_5 , як законний представник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , подав апеляційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 липня 2013 року. Просив скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що порушує права його права, а також права його малолітньої дитини, яка проживає у спірній квартирі.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2014 року у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_5 було відмовлено. Зазначено, що апелянтом не доведено порушення його прав оскаржуваним рішенням суду.

26 листопада 2013 року на підставі рішення суду від 02.07.2013 між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В., зареєстрований в реєстрі за №4810 (а.с.36-37 том 1).

27 грудня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, відповідно до якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_3 (а.с.38-40 том 1).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2015 року у справі № 643/2968/15-ц припинено право спільної часткової власності на 1/3 частку ОСОБА_5 у зв`язку з виплатою та внесенням на депозит суду грошової компенсації за належну йому 1/3 частку квартири у сумі 50 000,00 грн (а.с.112-113 том 3).

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 липня 2013 року у справі № 642/2843/13-ц, в якій посилалася на те, що оскаржуване рішення зачіпає її права та інтереси, оскільки вона постійно проживала у спірній квартирі АДРЕСА_3 та мала права користування нею, як дочка боржника ОСОБА_2 . При цьому, розгляд справи відбувся без залучення органу опіки та піклування, який мав діяти в її інтересах як малолітньої на той час особи. Вважає, що рішення суду підлягає скасуванню, оскільки воно обмежує її права як користувача спірної квартири.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 29 липня 2021 року, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 липня 2013 року - закрито, заяву ОСОБА_1 про поворот виконання рішення - залишено без задоволення (а.с.120-123,124-127,128-130 том 3).

Визначено, що так як ОСОБА_1 станом на час укладення договору іпотеки

та станом на час ухвалення рішення не проживала та не була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_3 , а також те, що оскаржуваним судовим рішенням виселено ОСОБА_2 з квартири за вищевказаною адресою, а не ОСОБА_1 , її права оскаржуваним рішенням не зачіпаються, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що її права оскаржуваним рішенням не вирішувались і правильно застосував частину першу статті 352 ЦПК України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 15 травня 2020 року у справі № 642/2322/18 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 , який діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання правочинів недійсними та застосування правових наслідків недійсності - відмовлено та встановлено, зокрема, що «суд враховує, що оспорюваний договір іпотеки не зменшив і не обмежив права неповнолітньої дитини, а приховування батьками прав дитини на нерухомість у момент укладання іпотечного договору позбавляє їх права визнати іпотеку недійсною, оскільки судом встановлено, що перед укладенням договору іпотеки ОСОБА_2 повідомила банк про проживання неповнолітньої дитини за іншою адресою: АДРЕСА_4 . Таким чином, ОСОБА_1 , будучі неповнолітньою, реалізувала свої права через законних представників, мати позивача повідомила банк про дійсне місце проживання дитини, яке знаходилось у власності батька та перебувало в нього до 2015 року, порушені позивачем в позовній заяві питання вже були предметом розгляду в судах різних інстанцій за аналогічними позовами її законних представників та вирішені не на їх користь (а.с.114-119 том 3).

За відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Харківського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишено без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 15 травня 2020 року залишено без змін.

На підтвердження фактичного проживання в квартирі АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 надала:

довідку №71 від 21.06.2017 року, виданою Комунальним закладом «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 78 Харківської міської ради», який відвідувала ОСОБА_1 з 2006 по 2008 навчальні роки, відповідної до якої домашньою адресою ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 ;

довідку № 664 від 29.06.2017 року, виданою Харківським приватним навчально- виховним комплексом «Старт-школа» Харківської області, який відвідувала ОСОБА_1 з 2008 по 2014 роки, відповідно до якої домашньою адресою ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 ;

довідку про реєстрацію місця проживання від 18.02.2019 року, з якої вбачається що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19-21 том 1).

АТ «ПроКредит Банк» заперечуючи проти апеляційної скарги стверджувало, що зі змісту апеляційної скарги вбачається, що скаржником є саме ОСОБА_5 та до апеляційної скарги не долучено документ який підтверджує повноваження Шматько Т.М. діяти від імені ОСОБА_5 , тому вважав, що апеляційна скарга підлягає поверненню без розгляду та просив закрити апеляційне провадження, однак зі змісту апеляційної скарги вбачається, що скаржником є ОСОБА_1 та матеріали справи містять документи на представлення інтересів саме ОСОБА_1 адвокатом Шматько Т.М., зокрема, ордер на надання правничої допомоги серії АХ № 1265031 від 05.06.2025. Вказані документи були подані за допомогою системи «Електронний суд» та скріплені електронним підписом, отже оформлені належним чином, що відповідає висновку Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі № 483/346/24 (провадження № 61-13383св24).

Таким чином, вказані документи у відповідності до вимог ч.4 ст.62 ЦПК України підтверджують повноваження адвоката Шматько Т.М., як представника ОСОБА_1 .

Виходячи з наведеного, у суду апеляційної інстанції відсутні сумніви щодо того, що адвокат Шматько Т.М. не має повноважень представляти інтереси ОСОБА_1 .

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання.

Ця норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

У частині першій статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Згідно з частиною другою, третьою четвертою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 177 СК України (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору іпотеки) дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки базується на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) та від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 61-113цс21) підтримала правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 504/294/14-ц (провадження № 6-2940ц15). Цей висновок полягає в такому: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Верховний Суд у постанові від 08 червня 2021 року у справі № 607/8145/18, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 06 травня 2019 року у справі № 639/5828/15-ц (провадження № 61-29627св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 346/432/16-ц (провадження № 61-29148св18) та від 19 червня 2019 року у справі № 695/2714/15-ц (провадження № 61-29000св18), зазначив, що чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном залежно від того, чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні діти, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка їх замінює.

Вказаний висновок підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 61-113цс21).

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, проте має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку» не містить норм, які зменшували б або обмежували б право членів сім`ї власника житла на користування житловим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», статтю 177 СК України, необхідно у кожному конкретному випадку: перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного проживання; враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про право дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 10 липня 2017 року у справі № 6-1002цс17, постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 520/15250/15-ц (провадження № 61-31644св18), від 17 червня 2020 року у справі № 727/5978/14-ц (провадження № 61-38141св18), від 20 травня 2020 року у справі № 760/15341/16-ц (провадження № 61-48978св18).

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», у редакції, яка діяла на час укладення оспорюваних договорів, держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Згідно з частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», у редакції, яка діяла на час укладення оспорюваних договорів, батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 177 СК України.

Аналіз змісту статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дає підстави для висновку, що дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах є обов`язком батьків. З метою гарантування благополуччя та інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, встановлюючи заборону для батьків дитини та осіб, які їх замінюють, вчиняти певні правочини, які стосуються її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

У постановах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15, від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16 викладено правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Подібні правові висновки щодо застосування статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 206/4980/15, від 17 червня 2020 року у справі № 727/5978/14-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 545/619/18.

Верховний Суд України у постанові від 10 липня 2017 року у справі № 6-1002цс17 зауважував, що вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло.

Зазначений правовий висновок було підтримано і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який підкреслював, що цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Матеріали справи свідчать про те, що 17 травня 2007 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 6121-ІД-02 за умовами якого, остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_3 .

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 17 травня 2007 року ОСОБА_5 , чоловік ОСОБА_2 , надав згоду на передачу в іпотеку та укладення договору іпотеки, а також можливих змін та доповнень до цього договору дружиною ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_3 , придбаної ними за загальні кошти під час перебування в зареєстрованому шлюбі на умовах за її розсудом. Дана заява посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В. 17.05.2007 за № 1656.

17 травня 2007 року ОСОБА_2 повідомила ЗАТ «ПроКредит Банк» про те, що має дитину, яка не досягла 18-ти років, а саме ОСОБА_1 , 2002 року народження, яка проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 . Засвідчила, що умови проживання її дитини є належними, забезпечують її потреби, відповідають вимогам законодавства, дитина ні тимчасово, ні постійно не проживає у квартирі, яка передається в іпотеку і, що укладення договору іпотеки не буде порушувати її права та інтереси. Також зазначила, що їй відомо, що за подання неправдивої інформації передбачена відповідальність. Зі статтями 190,222 КК України ознайомлена.

В подальшому до вищевказаного договору іпотеки між сторонами укладався договір про внесення змін та доповнень від 02.10.2008 року, яким у 6-му розділі договору іпотеки сторонами узгоджено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, а у розділі 7 договору іпотеки встановлено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, батьки позивачки, розуміючи, що за наявності іншого житла, а також реєстрації дитини за іншої адресою, аніж предмет іпотеки, не обмежуючи прав дитини, прийняли рішення щодо передачі спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 в іпотеку ПАТ «ПроКредит Банк».

Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, установив, що ОСОБА_1 на час укладення спірного правочину не була зареєстрована та не проживала за адресою предмета іпотеки, зробив правильний висновок про відсутність порушених прав позивачки, оскільки оспорюваний договір іпотеки не зменшив і не обмежив прав позивачки.

Подібний висновок зроблено у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 520/19173/18-ц (провадження № 61-12236св21), від 14 вересня 2023 року у справі № 707/2307/21 (провадження № 61-12578св22).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у визнані недійсним договору іпотеки, правильно виходив із того, що неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною, для батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.

Під час укладення договору іпотеки іпотекодавець надав іпотекодержателю неправдиві відомості про відсутність прав дітей на користування житлом, що передається в іпотеку, а тому у зазначеному аспекті, з урахуванням правових висновків, викладених у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15, від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15, від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16, її дії у спірних правовідносинах не можна вважати добросовісними, оскільки саме на батьків, як на законних представників дітей, покладений обов`язок діяти в інтересах дитини та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дитини. Такі обов`язки не можуть перекладатися на інших осіб, у цій справі - на банк.

Наведене, у своїй сукупності, свідчить про те, що, відмовляючи у позові про визнання недійсним іпотечного договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оспорюваний договір іпотеки не зменшив і не обмежив права дитини.

Твердження ОСОБА_1 про те, що підставою для задоволення її вимог є те, що її батько письмової нотаріально посвідченої згоди на укладення договору про внесення змін, як чоловік іпотекодавця, надано не було є безпідставними та спростовуються змістом його нотаріально посвідченої заяви від 17 травня 2007 року.

Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, правильно визначився із характером спірних правовідносин нормами права, які підлягають до застосуванню, надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності та дійшов мотивованого висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Також, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо визнання недійсним іпотечного договору, правильно вказав на те, що оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог про визнання недійсним іпотечного договору, то, відповідно, не підлягають задоволенню і похідні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 26.11.2013 року, іпотечного договору квартири від 27.12.2013 року та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують, значною мірою зводяться до переоцінки доказів.

Крім того, інші доводи апеляційної скарги судом апеляційної до уваги не приймаються, оскільки не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів у справі і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п. ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Холодногірського районного суду м. Харкова від 07 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова