Номер провадження: 22-ц/813/1025/25
Справа № 522/2962/23
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д.М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Громовенко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 січня 2024 року, постановленого під головуванням судді Гандзій Д.М., повний текст рішення складений 18 січня 2024 року, у цивільній справі за позовом акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі АТ «Сенс Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому з урахуванням збільшених позовних вимог просило стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № 2006/670/205 від 22.12.2006 р. у розмірі 12776,48 дол. США.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 22.12.2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та відповідачкою був укладений договір кредиту №2006/670/205 на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 50000 дол. США зі сплатою процентів річних та комісій.

Загальними зборами акціонерів від 09.03.2010 року прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) банку на ПАТ «Укрсоцбанк», а з 10.08.2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на АТ «Укрсоцбанк».

Згідно з рішення № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 р. прийнято рішення про припинення АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк».

В подальшому, рішенням позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 12.08.2022 року було змінено найменування банку з ПАТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк».

30.11.2022 року АТ «Альфа-Банк» змінило найменування на АТ «Сенс Банк».

Позивач зазначив, що свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачці кредит у сумі визначеній договором.

Однак, в порушення умов договору, відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим відповідно до рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 27.12.2006 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 27.12.2006 року, зареєстрованим за реєстровим № 10493 та за іпотечним договором від 16.05.2007 року з метою їх реалізації та направлення коштів на погашення заборгованості перед ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором № 2006/670/205 від 22.12.2006 року у розмірі 85977,44 дол. США та за кредитним договором № 2007/670-2.06/45 від 11.05.2007 року у розмірі 56220,18 дол. США.

З урахуванням того, що відповідачка не виконала умови кредитного договору, позивач провів розрахунок заборгованості в межах строку позовної давності з врахуванням положень пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, та розрахував борг за період з 13.03.2017 року по 23.02.2022 року, у зв`язку з чим сума заборгованості нарахована на підставі ст. 625 ЦК України та станом на 23.02.2022 року складає 12 776,48 дол. США (сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість).

ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про застосування строку позовної давності.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 січня 2024 року позов АТ «Сенс Банк» задоволений.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 12776,48 дол. США та судовий збір.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачем пропущений строк позовної давності, та 3% річних нараховані позивачем на задавнену вимогу, оскільки строк виконання зобов`язань відповідача по кредитному договору сплив ще у 2013 році та відповідно в межах трьох років позивач мав право на стягнення такої заборгованості в судовому порядку, тобто до 19 листопада 2016 року, однак звернувся до суду з позовом 15 лютого 2023 року.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 19 лютого 2024 року визначено склад колегії суддів Дришлюк А.І. (доповідач), Драгомерецький М.М., Сегеда С.М. (а.с. 157).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року відкрите провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (а.с. 162-164).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 травня 2024 року справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 призначена до розгляду (а.с. 176).

У зв`язку із відрахуванням судді Дришлюка А.І. зі штату Одеського апеляційного суду у зв`язку з припиненням повноважень судді (смерть), відповідно до наказу голови Одеського апеляційного суду № 66-щс від 11.04.2025 року, з урахуванням п. 3.9 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затверджених зборами суддів Одеського апеляційного суду 28.03.2025 року (зі змінами), протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 квітня 2025 року було визначено інший склад суду та справа передана головуючому-судді (суддя-доповідач) Комлевій О.С. зі складом колегії суддів(а.с. 209, 210, 212).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02 травня 2025 року цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 прийнята до провадження та призначена до розгляду на 30 вересня 2025 року (а.с. 213).

В судове засідання, призначене на 11 листопада 2025 року учасники справи не з`явились, були сповіщені належним чином (а.с. 218, 219, 219 зв.б., 220).

До суду від ОСОБА_2 , представника АТ «Сенс Банк» надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника (а.с. 168-173).

Також до суду від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю (а.с. 221).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання та які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 22.12.2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №2006/670/205 на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 50000 дол. США зі сплатою процентів річних та комісій (а.с. 8-13).

Загальними Зборами Акціонерів 09.03.2010 року було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) Банку на ПАТ «Укрсоцбанк», а з 10.08.2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на АТ «Укрсоцбанк».

Згідно з рішення № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року було прийнято рішення щодо припинення АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк» де в п.п. 1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з 15.10.2019 року (а.с. 31).

12.08.2022 року позачерговими загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту АТ «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. 30.11.2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк» (а.с. 16-30).

Судом встановлено, що позивач виконав в повному обсязі свої зобов`язання за договором надавши відповідачці кредит у сумі визначеній договором, однак відповідачка, в порушення умов договору свої зобов`язання належним чином не виконала, у зв`язку з чим, відповідно до рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27.12.2006 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 27.12.2006 року, зареєстрованим за реєстровим № 10493 та за іпотечним договором від 16.05.2007 року з метою їх реалізації та направлення коштів на погашення заборгованості ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором №2006/670/205 від 22.12.2006 року у розмірі 85977,44 доларів США та за кредитним договором №2007/670-2.06/45 від 11.05.2007 року у розмірі 56220,18 доларів США (а.с. 5-7).

Відповідно до первісного та збільшеного розрахунку вимог банку у зв`язку з неповерненням відповідачкою кредитної заборгованості за договором кредиту № 2006/670/205, у відповідачки утворилась заборгованість на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка станом на 23.02.2022 року складає 12776,48 доларів США (а.с. 15, 54).

Задовольняючи позов АТ «Сенс Банк» та стягуючи з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 514 ЦК України - до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, якою передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

У даному випадку - договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12.05.1991 р. № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів», згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 якого, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності - не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, що мається в даному випадку, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

За змістом ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, умовами вказаної статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором.

Отже, нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом вірно встановлено, що з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання та кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК Кодексу, за весь час прострочення до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.

Судом обґрунтовано не була взята до уваги заява ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 30.05.2016 року було звернуто стягнення на предмети іпотеки за іпотечним договором від 27 грудня 2006 року зареєстрованим за реєстраційним № 10493 та за іпотечним договором від 16 травня 2007 року, на - житловий будинок з господарськими спорудами та складається в цілому з двох житлових будинків, позначених в схематичному плані літерами «А, а, а(1)», житловою площею 215,1 кв.м., загальною площею 379,2 кв.м. та господарчий блок - «Г», котельня - «Ж», вбиральня «В», веранда а(2), нежитлова прибудова «д», погріб - «д(1)», спорудження 1-5, розташоване на земельній ділянці площею 840 кв.м., яке знаходиться у приватній власності; - земельна ділянка площею 0,084 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, з метою їх реалізації та направлення коштів на погашення заборгованості ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором № 2006/670/205 від 22.12.2006 року у розмірі 85 977,44 доларів США та за кредитним договором № 2007/670-2.06/45 від 11.05.2007 року у розмірі 56 220,18 доларів США.

Судом вірно зазначено, що позивачі не можуть повторно звертатись до суду з позовом з тих самих підстав, до тих самих відповідачів, з тим самим предметом позову, оскільки за таких умов у відкритті провадження судом буде відмовлено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Тобто, єдиний спосіб захисту прав позивача у випадку невиконання відповідачем рішення суду яке набрало законної сили - є позов, пред`явлений на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме, про стягнення заборгованості нарахованої за невиконання рішення суду яке набрало законної сили.

Зважаючи на те, що зобов`язання визначене виконавчим написом нотаріуса є триваючим, то до його повного виконання воно не може вважатись «натуральним» або «задавненим».

Суд дійшов обґрунтованого висновку, що з ухваленням у 2009 році рішення про стягнення боргу - зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Отже, кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення.

При цьому, право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання - до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Судом встановлено, що постановою КМУ від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався.

Закон № 540-ІХ передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена статтями 257, 258 ЦК України) - є запровадження карантину відповідно до постанови № 211, тобто 12.03.2020 р., а тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12.03.2020 р., а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність - не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування статті 267 ЦК України (наслідки спливу позовної давності).

Згідно пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257,258,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу - продовжуються на строк дії такого карантину. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені вказаними статтями продовжуються на строк його дії.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що загальні строки позовної давності визначені ст. 257 ЦК України продовжуються на строк дії карантину та воєнного стану.

У правових висновках Верховного Суду зазначено, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався (постанова від 19 квітня 2023 року у справі № 199/782/21).

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

З урахуванням того, що починаючи з 12.03.2020 року та до подачі позову, визначений ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності був продовжено на час карантину та воєнного стану, висновки суду про те, що позивачем не пропущений строк позовної давності відповідають вимогам чинного законодавства.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідачки трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 12776,48 доларів США, які нараховані за невиконання грошового зобов`язання за договором кредиту № 2006/670/205 від 22.12.2006 року.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

При цьому, суд першої інстанції при застосуванні норм права до вказаних правовідносин вірно врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачем пропущений строк позовної давності, та 3% річних нараховані позивачем на задавнену вимогу, оскільки строк виконання зобов`язань відповідача по кредитному договору сплив ще у 2013 році та відповідно в межах трьох років позивач мав право на стягнення такої заборгованості в судовому порядку, тобто до 19 листопада 2016 року, однак звернувся до суду з позовом 15 лютого 2023 року, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки позивач пред`явив позов в межах загальних строків позовної давності відповідно до ст. 257 ЦК України, який був продовжений на час дії карантину та воєнного стану та діє до моменту їх спливу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянтів із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 17 листопада 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ М.М. Драгомерецький

______________________________________ С.М. Сегеда