Провадження № 2/752/3390/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22 жовтня 2025 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компані Фінанс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Інком-Фінанс» про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 16.02.2024 року, укладений між ТОВ «Інком-Фінанс» та ТОВ «Компані Фінанс».

Свої вимоги позивач мотивує тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси в справі № 523/789/14-ц стягнуто на користь ПАТ «УкрСиббанк», в тому числі й з неї в солідарному порядку заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 21.03.2007 року в розмірі 39 849,49 доларів США, еквівалент за курсом НБУ станом на 11.01.2024 року становить 318 516,98 грн.

Також ОСОБА_1 вказує, що під час виконання державною виконавчою службою вказаного рішення суду та звернення ТОВ «Компані Фінанс» до суду із заявою про заміну стягувача, стало відомо про те, що 16.02.2024 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Інком-Фінанс» укладено договір факторингу № 16/02/2024, згідно з умовами якого до останнього перейшло право вимоги до позичальника за зобов`язаннями, передбаченими кредитним договором № 0 від 21.03.2007 року.

Позивач зауважує, що цього ж дня між ТОВ «Інком-Фінанс» та ТОВ «Компані Фінанс» укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з умовами якого право вимоги до позичальника за зобов`язаннями, передбаченими кредитним договором № 0 від 21.03.2007 рокуперейшли до ТОВ «Компані Фінанс», однак за правовою природою цей договір є договором факторингу, який передбачає отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника, а ця послуга надається за певну плату фактору клієнтом в розмірі 221 203,30 грн (п. 1.2. договору), до того ж його умови майже ідентичні умовам укладеного 16.02.2024 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Інком-Фінанс» договору факторингу № 16/02/2024.

Позивач, посилаючись на те, що ТОВ «Компані Фінанс» не має відповідної ліцензії, вважає, що договір про відступлення права вимоги від 16.02.2024 року підлягає визнанню недійсним, як такий, що порушує її права, через те, що ТОВ «Компані Фінанс» не має права стягувати заборгованість за споживчим кредитним договором, у зв`язку із чим, ОСОБА_1 просить позов задовольнити.

Ухвалою судді від 24.12.2024 року відкрито провадження в указаній справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 61).

Ухвалою суду від 16.04.2025 року підготовче провадження в указаній цивільній справі закрито та призначено судовий розгляд по справі (а.с. 104).

12.06.2025 року до суду від ТОВ «Компані Фінанс» надійшли додаткові пояснення в справі, в яких представник ОСОБА_2 просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що оспорюваний договірпро відступлення права вимоги є договором цесії, а не факторингу та ним не передбачено можливості надання ТОВ «Компані Фінанс» боржнику будь-яких банківських або інших фінансових послуг, а в даному випадку має місце лише відступлення права вимоги (а.с. 154-156).

В судове засідання сторони не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про день, час і місце розгляду справи.

Від позивача надійшло клопотання в якому ОСОБА_1 просить судове засідання відкласти не менше ніж як на два місяці, посилаючись на те, що між сторонами здійснюються перемовини щодо врегулювання спору, які неможливо узгодити до дати засідання, в зв`язку з призупиненням діяльності приватного виконавця в провадженні якого знаходиться виконавче провадження відносно неї.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України передбачено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку в разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Суд бере до уваги строки розгляду справи, а також відсутність підтверджень щодо наведених у клопотанні позивачем обставин і визнає за можливе проводити судовий розгляд справи.

Відзиву на позовну заяву від відповідачів до суду не надходило.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що за заявою ТОВ «Компані Фінанс» № 13/11/24 від 13.11.2024 року, приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечком Д.М. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 76631970 з виконання виконавчого листа № 523/789/14-ц, виданого Суворовським районним судом м. Одеси 25.03.2014 року про солідарне стягнення із ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суми боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 21.03.2007 року в розмірі 39 849,49 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11.01.2014 року становить 318 516,98 грн і в рівних частках судових витрат в розмірі 3 247,22 грн. Стягувач ТОВ «Компані Фінанс» (а.с. 9-11, 12).

При цьому, судом за результатами моніторингу Єдиного державного реєстру судових рішень самостійно з`ясовано, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси в справі № 523/789/14-ц від 04.09.2024 року замінено вибулого стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «Компані Фінанс» в рамках виконання заочного рішення у справі № 523/789/14-ц (посилання: https://reyestr.court.gov.ua/Review/121643493)

З договору про надання споживчого кредиту № 0 від 21.03.2007 року, вбачається, що укладено між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 . Сума кредиту 45 000,00 доларів США. Строк кредитування 120 місяців (а.с. 17-29).

Також з`ясовано, що 16.02.2024 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Інком-Фінанс» укладено договір факторингу № 16/02/2024 за умовами якого за цим договором клієнт відступає фактору а фактор зобов`язується прийняти права вимоги та в їх сплату зобов`язується передати клієнту суму фінансування за плату та на умовах, визначених цим договором (п. 2.1.) (а.с. 33-39).

Відповідно до п. 3.1. цього договору станом на дату підписання цього договору загальна заборгованість за первинними договорами, зазначеним у додатку № 1 до цього договору (в тому числі з урахуванням укладених додаткових угод до нього), становить: за договором про надання споживчого кредиту № 0 (в системі обліку клієнтів № 1) від 21.03.2007 року: 37 647,19 доларів США, еквівалент за курсом НБУ становить 1 428 650,62 грн - основна сума боргу, та 58 082,30 доларів США, еквівалент за курсом НБУ становить 2 204 130,35 грн.

Також 16.02.2024 року між ТОВ «Інком-Фінанс» та ТОВ «Компані Фінанс» укладено договір про відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до п. п. 1.1., 1.2. якого первісний кредитор передає, а новий кредитор набуває права вимоги та інші права, що належать первісному кредитору на момент переходу права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 (в системі обліку клієнтів № 1) від 21.03.2007 року на загальну суму прав грошової вимоги, що становить 95 729,49 доларів США, гривневий еквівалент за курсом НБУ на дату укладання цього договору становить 3 632 780,97 грн (а.с. 47-49).

Згідно з п. 1.4. вказаного договору права, що визначені основним договором з урахуванням положень, в тому числі п. 1.2. цього договору переходить до нового кредитора в день повної оплати по цьому договору згідно з п. п. 2.1., 2.2.

Відступлення права вимоги здійснюється на платній основі та становить 221 203,30 доларів США (п. 2.1. цього договору), а ціна відступлення в сумі, яка вказана в п 2.1. цього договору має бути сплачена новим кредитором не пізніше дня укладення цього договору (п. 2.2. вказаного договору).

Поряд із цим, судом встановлено, що 29.10.2021 року Національним банком України видано Свідоцтво серії НОМЕР_1 про реєстрацію фінансової установи ТОВ «Компані Фінанс», яке внесено до Державного реєстру фінансових установ про видачу ліцензій для здійснення діяльності з надання фінансових послуг 01.11.2021 року (а.с. 158, 159).

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено можливість заміни кредитора у зобов`язані внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), що являє собою договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові.

Згідно із ст. ст. 512, 513 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється шляхом оформлення між первісним кредитором та новим кредитором відповідного договору в тій же самій формі, що і угода, за якою права відступаються.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.При цьому боржник не приймає ніякої участі в підписанні договору про відступлення та не є його стороною.

Аналіз викладеного вище вказує, що до нового кредитора переходять права кредитора в тому обсязі і на тих умовах, на яких вони існували у первинного кредитора в момент відступлення, та права, які забезпечують або гарантують виконання зобов`язання, в тому числі іпотека.

Для заміни кредитора в зобов`язанні згоди боржника не потрібно, якщо інше не встановлено договором, в якому замінюється кредитор, або законом. Але при цьому боржника слід письмово повідомити про те, що відбулася заміна кредитора, інакше виконання боржником свого зобов`язання первинному кредитору вважатиметься необхідним (ст. 516 ЦК України).

Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язанням; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

При цьому, ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а ч. 1 ст. 16 цього ж Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст.16 ЦК України і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 ЦК України.

Обов`язковою умовою задоволення позову про визнання правочину недійсним є встановлення судом факту порушення у зв`язку із його вчиненням прав чи охоронюваних законом інтересів позивача.

Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися способом захисту свого права, який має відповідати встановленим законом і крім того, забезпечувати ефективний захист порушеного права.

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду від 17.06.2021 року в справі № 761/12692/17).

Згідно ч. 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст.215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Закон не обмежує коло осіб, які мають право вимагати визнання недійсним оспорюваного правочину, лише сторонами. Ними можуть бути будь-які заінтересовані особи, права або охоронювані інтереси яких порушені таким правочином. За визнанням недійсним правочинів до суду звертаються не тільки сторони, а й інші особи, на стані яких негативно відбивається цей правочин, або які з інших причин зацікавлені в його недійсності.

Позов особи, яка не була учасником правочину, про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише в тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи - не учасника правочину, і воно може бути відновлене шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.

Окрім того, як зазначалося вище відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зазначеною нормою передбачено можливість оскарження правочину зацікавленою особою, яка не є стороною договору.

За змістом ч.1 ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року в справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК Українипри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

ОСОБА_1 обґрунтовує позов тим, що її права, як боржника, порушено оспорюваним правочином, оскільки ТОВ «Компані Фінанс» не має права стягувати прострочену за кредитним договором заборгованість.

Разом з тим, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів. Тому внаслідок відступлення права вимоги, за відсутності в імперативній нормі приватного права заборони на відступлення (купівлю-продаж, міну, дарування майнових прав) права вимоги, не відбувається будь-якого порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу боржника, що є необхідним для застосування конструкції оспорювання правочину (постанова Верховного Суду від 19.02.2025 року в справі № 718/6/23).

Крім того, суд зазначає, що відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, при цьому, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України), а відповідно до вимог ст.527ЦК України одним з елементів належного виконання зобов`язання, яке виступає кінцевою ціллю будь-якого зобов`язання, є виконання його належному кредиторові належним боржником.

Згідно з вимогами ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору (постанови Верховного Суду від 16.10.2018 року в справі № 914/2567/17, від 19.11.2019 року в справі № 924/1014/18, від 28.01.2020 року в справі № 924/1208/18, від 19.02.2020 року в справі № 639/4836/17).

У ст. 1077 ЦК України зазначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язань клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Отже, положеннями ст. ст. 512, 1077 ЦК України проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З ч. 1 ст. 1077 ЦК України, та ч. 5 ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (ст. 515 ЦК України).

Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (ст. 1078 ЦК України).

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.

Таким чином, із досліджених судом матеріалів справи вбачається, що АТ «Інком-Фінанс» продало ТОВ «Компані Фінанс» майнове право вимоги щодо виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.

Отже, предметом спірного договору є відступлення прав вимоги за плату, а за своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права (цесїї).

Крім того, на момент укладення оспорюваного правочину ТОВ «Компані Фінанс» мало статус фінансової послуги та було включене до Державного реєстру фінансових установ.

Таким чином, ТОВ «Компані Фінанс» як юридична особа з наявною відповідною ліцензією мала право бути стороною такого правочину.

Враховуючи наведене та те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що укладений між АТ «Інком-Фінанс» і ТОВ «Компані Фінанс» договір про відступлення прав вимоги порушує її право або цивільний інтерес, суд зазначає, що ОСОБА_1 не надала підтверджень, які б свідчили про те, що особа нового кредитора, яка має статус фінансової установи, впливає на зміст та обсяг існуючих боргових зобов`язань, тому правових підстав для задоволення позову немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-89, 137, 141, 258, 263-265, 270-279, 352, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компані Фінанс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Інком-Фінанс» про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.С. Хоменко