Номер провадження: 22-ц/813/5789/25
Справа № 505/1437/25
Головуючий у першій інстанції Дзюбинський А.О.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Подільської міської ради Подільського району Одеської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3

на ухвалу Котовського міськрайонного суду Одеської області від 01 травня 2025 року, постановлену Котовським міськрайонним судом Одеської області у складі: судді Дзюбинського А.О. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Подільської міської ради Подільського району Одеської області про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей,

в с т а н о в и в:

Предметом апеляційного оскарження є ухвала Котовського міськрайонного суду Одеської області від 01 травня 2025 року, якою відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Подільської міської ради Подільського району Одеської області про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей (а.с. 49-49зв.).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу Котовського міськрайонного суду Одеської області від 01 травня 2025 року, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводами апеляційної скарги є те, що заявлені позивачем вимоги пов`язані із доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дітей. Визначення самостійного виховання дітей потрібно йому для оформлення документів, необхідних для отримання соціальної допомоги, як батьку, що самостійно виховує дітей, реєстрації місця проживання дітей, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дітей, а також отримання відстрочки від мобілізації. При цьому, скаржник вважає, що, відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції не врахував висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22, а також не врахував, що справа за аналогічною позовною заявою вже розглядалася судом в порядку цивільного судочинства (справа № 533/956/24) та рішення набрало законної сили. Тому, скаржник вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставою для її скасування із направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

У судовому засіданні 11.11.2025, що проводилося в режимі відео конференції, представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися. Зокрема, позивач ОСОБА_1 повідомлений у відповідності до вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК України, оскільки його представник - ОСОБА_3 отримав судову повістку на 11.11.2025 в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 24.09.2025 о 15:44:45, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу (а.с. 105). Відповідач ОСОБА_2 повідомлена у відповідності до вимог п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, оскільки судова повістка на 11.11.2025 повернулася до суду із відміткою адресат відсутній за вказаною адресою (а.с. 106-107зв.). Третя особа Служба у справах дітей Подільської міської ради Одеської області повідомлені у відповідності до вимог п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, оскільки отримали судову повістку на 11.11.2025 в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 24.09.2025 о 15:43:12, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу (а.с. 105зв.).

Вказане в силу положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем подано позов про визнання факту самостійного виховання та утримання дітей, який сам по собі не спрямований на безпосередній захист порушеного права, однак може розглядатися як спосіб встановлення юридично значущої обставини у межах спірних правовідносин, що має значення для доведення відповідної позиції сторони у спорі. Посилаючись на висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 757/43355/16-ц, згідно з яким розгляду у суді підлягає лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено, суд першої інстанції зазначив, що положення «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (п. 1 ч. 1 ст. 186, п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України) стосується як позовів, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати, а тому відмовив у відкритті провадження у справі (а.с. 49-49 зв).

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції та, переглядаючи оскаржувану ухвалу за доводами апеляційної скарги, вважає за потрібне зазначити наступне.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) зазначено, що: «з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини…».

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції також посилався на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, зазначивши, що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч.1 ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що у справі № 201/5972/22 вимоги заявлені в рамках окремого провадження і Велика Палата Верховного Суду, скасовуючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанції та залишаючи заяву про встановлення факту самостійного виховання дитини без розгляду, виснувала про наявність спору про право між сторонами (батьками дитини) і необхідність розгляду даної заяви в позовному, а не окремому, провадженні.

У справі, яка переглядається, позивач просить установити факт самостійного виховання та утримання ним дітей, зокрема, для отримання відстрочки від мобілізації, оскільки, як він зазначає, станом на дату звернення до суду із позовом місце перебування відповідача (матері дітей) ОСОБА_2 невідоме, більше ніж 5 років діти не бачили матері. При цьому, повідомляє, що відповідач знаходиться у розшуку Суворовським відділом поліції в м. Одесі ГУНП Одеської області. Крім того, ОСОБА_1 звертався до суду із окремим позовом (справа № 505/3041/24) про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за результатами розгляду якого у задоволенні позову рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28.03.2025 відмовлено.

З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України).

Вказане було враховано стороною позивача при зверненні до суду із позовом та заявлено такий в рамках позовного провадження.

З огляду на це, висновки суду першої інстанції в даній справі про те, що дана заява не підлягає розгляду ні за правилами цивільного судочинства, ні взагалі, є помилковими.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Наведене у своїй сукупності та зміст позовних вимог є підставою для застосування вимог пунктів 3 та 4 частини 1 статті 379 ЦПК України та скасування оскаржуваної ухвали суду і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, 379 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Котовського міськрайонного суду Одеської області від 01 травня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 14 листопада 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький