К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2025 року місто Київ

справа № 752/12775/21

апеляційне провадження № 22-ц/824/13647/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Єркіна Максима Миколайовича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 травня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Машкевич К.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київської міського нотаріального округу Мінерт Олександр Альфредович про визнання заповіту недійсним,-

в с т а н о в и в :

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа:приватний нотаріус Київської міського нотаріального округу Мінерт О.А. про визнання заповіту недійсним, в якому із урахуванням уточненої позовної заяви від 07 жовтня 2022 року, просить визнати недійсним заповіт, складений 02 грудня 2011 року ОСОБА_3 , 1936 року народження, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жуком М.П., зареєстрований в реєстрі за № 1553 та виключити вказаний заповіт зі Спадкового реєстру.

На обгрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся ОСОБА_4 , з якою вона після смерті матері проживала в квартирі АДРЕСА_1 . Після її смерті відкрилася спадщина на частину вказаної квартири.

Оскільки її мати ОСОБА_5 , донька померлої, померла в 2006 році, вона є спадкоємцем першої черги після смерті бабусі за правом представлення.

В установлений законом строк вона звернулася з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мінерта О.А., який повідомив їй про наявність заповіту бабусі на користь свого сина ОСОБА_2 .

Вважає даний заповіт недійсним, оскільки бабуся за життя хворіла на психічний розлад здоров`я, неодноразово проходила лікування та мала інвалідність, а тому була нездатна усвідомлювати, сприймати та переробляти зовнішню інформацію та не могла усвідомлювати значення своїх дій, складаючи заповіт на користь відповідача.

Посилаючись на наведене, позивачка просила суд позов задовольнити та визнати недійсним заповіт на підставі ст.225 ЦК України.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 27 травня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Єркін М.М. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

На обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначав, що посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовані тим, що суд взяв до уваги покази свідків, які мали випадковий характер спілкування із спадкодавцем і чиї покази суперечать записам у медичній документації ОСОБА_4 , натомість залишивши без уваги пояснення свідків, які мали родинні стосунки із ОСОБА_4 , а також свідків, які безпосередньо проживали разом з нею чи поруч у сусідніх квартирах, і чиї покази збігаються із записами у медичній документації. Вказані обставини беззаперечно свідчать, що висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_4 у період складання оспорюваного заповіту могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, суперечать фактичним обставинам справи.

Вказує, що висновок експертів ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України», викладений у висновку № 1067 від 21 серпня 2024 року суперечить матеріалам справи. Разом з тим, суд першої інстанції в порушення ч. 2 ст. 113 ЦПК України відмовив представнику позивача у призначенні повторної посмертної судової психіатричної експертизи.

Зауважував, що в матеріалах справи наявна медична документація, яка свідчить про наявність у ОСОБА_4 з 1987 року стійкого психічного захворювання та відсутній експертний висновок про здатність ОСОБА_4 на час посвідчення заповіту (02.12.2011 року) розуміти значення своїх дій та керувати ними, що вказує на помилкове не застосування судом першої інстанції положень ст.ст. 203,1257 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Янчук А.А. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Єркін М.М. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Янчкук А.А. просили залишити рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 - бабуся позивачки та мати відповідача.

Після її смерті відкрилася спадщина на частину квартири АДРЕСА_1 .

02 грудня 2011 року ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жук П.М., відповідно до якого ОСОБА_4 належну їй на праві власності частину квартири АДРЕСА_1 заповідала відповідачу.

З копії спадкової справи №11-2020 від 28 грудня 2020 року вбачається, що з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , сусіди померлої, допитані за ініціативою відповідача, зазначили, що не помічали у померлої будь-яких відхилень у поведінці, спілкування з нею було приємним, вона була приємною, адекватною. Вказані свідки зазначили, що тривалий час проживали разом з померлою в одному будинку, при спілкуванні з нею будь-яких психічних відхилень не помічали.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що дивної поведінки чи відхилень у померлої не помічала. Вона сама себе обслуговувала, ходила в магазин, не чула з її боку будь-яких скандалів.

В той же час, свідок ОСОБА_13 , бабуся позивачки з боку матері, зазначила, що ОСОБА_4 була неадекватною, постійно сварилася. В 2019 році вона впала, вдарилася головою, після чого психічні відхилення стали більш помітними. Знає, що ОСОБА_4 обіцяла переписати квартиру на позивачку, свою онуку.

Свідок ОСОБА_14 зазначила, що померла поводилася дивно, постійно казала людям неприємні речі. В 1995-1996 році ходи в під'їзді гола, з квартири було чути неприємний запах.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що зі слів свекрухи знала про неадекватну поведінку ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що померла була психічно здоровою. Сама з собою розмовляла, вона боялася їздити з нею у ліфті, коли навчалася в школі.

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що ОСОБА_4 була психічно хворою людиною. В 1999 році вона винаймала в неї кімнату, у неї були прояви неадекватності, які загострилися після смерті доньки в 2006 році. У неї були провали в пам'яті, вона могла не впізнати її, розмовляла сама з собою.

Згідно з висновком судово - психіатричного експерта № 1067 від 21 серпня 2024 року Державної установи «Інститут судової психіатрії МОЗ України» за результатами витребуваної судом за клопотанням сторін та наданої меддокументаціїї, а також пояснень свідків, комісія експертів встановила наступне.

«Померла ОСОБА_4 в цілому вела соціально адаптований спосіб життя, працювала, забезпечувала себе матеріально, адаптувалась до умов проживання в столиці, створила сім'ю та виховувала дітей.

Вперше звернулася до лікаря-психіатра у віці майже 50 років.

Медична документація містить значну суперечність та частково взаємовиключність даних про її психічний стан.

Дані про виражені психічні розлади, діагностовані в 1993 році, не відповідають даним МКАХ № 028775.

Записи про стан здоров'я з 2007 по 2014 рік, в тому числі в 2011 році на момент складання заповіту, в амбулаторній карті відсутні.

В медичній карті психічні розлади в вигляді інтелектуально-мнестичного зниження зафіксовані у ОСОБА_4 вперше в 2016 році, приблизно через чотири з половиком роки після складання заповіту.

Звернуто також увагу на те, що показання двох груп свідків, допитаних у судовому засіданні, не узгоджуються між собою та є взаємовиключними.

Ця суперечність не може бути усунута об'єктивними даними медичної документації через, в свою чергу, суперечність та часткову їх взаємовиключність.

Через суперечність як даних медичної документації невідповідність встановлених діагнозів психічних розладів у ОСОБА_4 клінічним ознакам та закономірностям її перебігу, так і неузгодженість, взаємовиключність показань свідків, комісія експертів прийшла до висновку, що надати відповідь на питання про нозологічну належність, ступінь вираженості психічних розладів у ОСОБА_4 у період підписання заповіту, їх вплив на здатність ОСОБА_4 у вищезазначений період усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не є можливим.».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для задоволення позову відсутні, позивачкою не доведено, що ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій, складаючи заповіт на користь відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилами статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини (частини перша, п`ята статті 1269 ЦК України).

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 ЦК України).

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України).

Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису (частина друга статті 209 ЦК України).

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу (частина третя статті 1247 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно із частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Наявність вільного волевиявлення може бути піддана сумніву через припущення відсутності у заповідача здатності повноцінного усвідомлювання значення своїх дій та керування ними, через наявність органічного ураження головного мозку, тобто через наявність таких психічних розладів здоров`я, які абсолютно унеможливлюють здатність керувати своїми діями та усвідомлювати їх значення.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Аналогічний спосіб застосування норми права у подібних правовідносинах неодноразово використовувався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц, від 26 листопада 2021 року у справі № 404/2104/17, від 15 січня 2025 року у справі № 296/7017/20 тощо, що свідчить про усталеність правозастосовної практики у способі вирішення правового питання про визнання недійсним заповіту, зокрема, за умови призначення обов`язкової судово-психіатричної експертизи.

У спірних правовідносинах позивачка наполягає на тому, що заповідач не могла керувати своїми діями під час складання заповіту, що є підставою для визнання заповіту недійсними.

Суд першої інстанції з цього приводу дослідив висновок судово - психіатричного експерта № 1067 від 21 серпня 2024 року Державної установи «Інститут судової психіатрії МОЗ України» за змістом якого померла ОСОБА_4 в цілому вела соціально адаптований спосіб життя, працювала, забезпечувала себе матеріально, адаптувалась до умов проживання в столиці, створила сім`ю та виховувала дітей. Вперше звернулася до лікаря-психіатра у віці майже 50 років. Медична документація містить значну суперечність та частково взаємовиключність даних про її психічний стан. Дані про виражені психічні розлади, діагностовані в 1993 році, не відповідають даним МКАХ № 028775. Записи про стан здоров'я з 2007 по 2014 рік, в тому числі в 2011 році на момент складання заповіту, в амбулаторній карті відсутні. В медичній карті психічні розлади в вигляді інтелектуально-мнестичного зниження зафіксовані у ОСОБА_4 вперше в 2016 році, приблизно через чотири з половиком роки після складання заповіту. Показання двох груп свідків, допитаних у судовому засіданні, не узгоджуються між собою та є взаємовиключними. Ця суперечність не може бути усунута об`єктивними даними медичної документації через, в свою чергу, суперечність та часткову їх взаємовиключність. Через суперечність як даних медичної документації невідповідність встановлених діагнозів психічних розладів у ОСОБА_4 клінічним ознакам та закономірностям її перебігу, так і неузгодженість, взаємовиключність показань свідків, комісія експертів прийшла до висновку, що надати відповідь на питання про нозологічну належність, ступінь вираженості психічних розладів у ОСОБА_4 у період підписання заповіту, їх вплив на здатність ОСОБА_4 у вищезазначений період усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не є можливим.

Дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується і апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку про повноту та достовірність відомостей у висновку експерта від 21 серпня 2024 року № 1067, оскільки у ньому дана повна оцінка стану здоровя померлої, медичній документації, а також проаналізовано діагнози, які ставилися різними спеціалістами померлій за життя, її поведінку під час знаходженні на лікуванні, а також надано обгрунтування неможливості надання однозначної відповіді щодо здатності померлої усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Допитані у справі свідки дали неузгоджені та взаємовиключні покази, тому зі їх показів не може бути встановлена абсолютна неспроможність ОСОБА_4 в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

У постанові від 19 грудня 2024 року у справі № 344/4122/22 Верховний Суд роз`яснив, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14.

За таких обставин висновок суду першої інстанції відповідає правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо відсутності підстав для визнання недійсним заповіту з огляду на недоведеність наявності у заповідача психічних розладів.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд взяв до уваги покази свідків, які мали випадковий характер спілкування із спадкодавцем і чиї покази суперечать записам у медичній документації ОСОБА_4 , натомість залишивши без уваги пояснення свідків, які мали родинні стосунки із ОСОБА_4 , а також свідків, які безпосередньо проживали разом з нею чи поруч у сусідніх квартирах, і чиї покази збігаються із записами у медичній документації, колегія суддів відхиляє, оскільки суд надавав оцінку показам свідків у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, наданими сторонами у спорі.

Позивачкою не надано доказів абсолютної неспроможності спадкодавця в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій, а тому твердження в апеляційній скарзі про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи є необгрунтованими та безпідставним.

Доводи представника позивачки зводяться до переоцінки доказів у справі, незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, однак не спростовують правильність застосування судом норм права відповідно до правових висновків Верховного Суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

З огляду на наведене, оскільки суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 травня 2025 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Єркіна Максима Миколайовича - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 листопада 2025 року.

Головуючий:

Судді: