ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 521/6373/21

провадження № 61-15649св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова Віолетта Султаналіївна, ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана його представником - адвокатом Жучковою Світланою Ігорівною, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2023 року, додаткове рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2023 року, ухвалених у складі судді Мурзенка М. В., постанови Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року, ухвалені у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Дришлюка А. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова В. С., ОСОБА_4 , про визнання недійсним договорів купівлі-продажу, витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13 вересня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г. В. за реєстровим № 1922. У вказану квартиру він приїздив нечасто, оскільки вона не була придатна для життя, планував роботи в ній ремонт у поточному році.

Вказував, що 02 квітня 2021 року він разом зі своєю дружиною - ОСОБА_4 поїхали у туристичну подорож за кордон та повернулися до України 11 квітня 2021 року. Після повернення до України, він приїхав до належної йому квартири, проте потрапити до неї не зміг, оскільки невідомі особи змінили замки у дверях. У подальшому він звернувся за правничою допомогою та дізнався, що поки він знаходився за кордоном невідома особа, скориставшись його персональними даними, 06 квітня 2021 року уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , підробивши його підпис на вказаному договорі.

Посилався на те, що ніяких договорів щодо відчуження вказаного нерухомого майна він не укладав, договір купівлі-продажу квартири від 06 квітня 2021 року не підписував, оскільки перебував за межами України, нікого на це не уповноважував, нікому не передавав вказане майно у володіння і не мав таких намірів. Крім того, з 03 червня 2006 року він перебуває у зареєстрованому з ОСОБА_4 шлюбі, тому у разі відчуження спірної квартири, мав би отримати згоду дружини на продаж квартири, оскільки вона була придбана ним за час перебування у шлюбі, тому належить їм на праві спільної сумісної власності. Проте ОСОБА_4 не могла надати свою згоду на продаж квартири, так як перебувала у цей час із ним за кордоном.

Крім того, не дивлячись на те, що ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2021 року у справі № 521/5483/21 було накладено арешт на спірну квартиру, ОСОБА_2 відчужила вказану квартиру ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 24 квітня 2021 року. Вказаний договір купівлі-продажу квартири підлягає визнанню недійсним, оскільки є юридичним наслідком первісного договору купівлі-продажу від 06 квітня 2021 року, який також слід визнати недійсним, оскільки спірна квартира вибула з його власності поза його волею, оспорюваний договір він не укладав та не підписував.

Вважав, що він має право витребувати квартиру АДРЕСА_1 з підстав, передбачених статтями 387, 388 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України), оскільки вона вибула із його володіння не з його волі, а шляхом шахрайських дій невідомих осіб за підробленими документами. Спірна квартира підлягає витребуванню з володіння відповідача ОСОБА_3 .

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 06 квітня 2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В. С. за реєстровим № 4094, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 24 квітня 2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В. С. за реєстровим № 5105, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на свою користь квартиру АДРЕСА_1 ;

- встановити порядок виконання судового рішення, відповідно до якого таке рішення є підставою для поновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про нього як про власника вказаної квартири.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини вимог позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 06 квітня 2021 року є неукладеним, оскільки він не був підписаний позивачем, тому визнання його недійсним не вимагається. З огляду на неукладеність договору купівлі-продажу квартири від 06 квітня 2021 року, ОСОБА_2 не набула права власності на нерухоме майно, а тому не мала права на його подальше відчуження.

Районний суд вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними оспорюваних правочинів є неналежним способом захисту прав позивача, натомість порушені права позивача підлягають захисту в порядку статті 388 ЦК України. Ураховуючи, що спірна квартира вибула з володіння позивача поза його волею, позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування її від відповідача ОСОБА_3 підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції зазначив, що вимоги про встановлення порядку виконання судового рішення, відповідно до якого судове рішення є підставою для поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про позивача як про власника квартири, задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для внесення запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у реєстрі за відповідачем.

Районний суд урахував висновки Великої палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.

Додатковим рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2023 рокустягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 856,50 грн.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки судом було частково задоволено позов, а саме в частині витребування квартири із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь позивача, тому сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання позову за вимогу майнового характер у розмірі 5 856,50 грн підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2023 року - без змін (апеляційне провадження № 22-ц/813/2401/24).

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на витребування спірної квартири від відповідача ОСОБА_3 на підставі статті 388 ЦК України, а задоволення інших заявлених вимог не є необхідним. Отже, суд першої інстанції правильно визначив спосіб захисту прав позивача.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважав, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та нормам матеріального права, а районний суд дав належну оцінку доказам та доводам позовної заяви.

Суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про порушення районним судом норм процесуального права у зв`язку із закриттям підготовчого судового засідання без його участі, оскільки заявником не зазначено, у здійсненні яких саме процесуальних прав його було обмежено або які саме факти залишились поза увагою суду через закриття підготовчого засідання, так як у подальшому збирання доказів (витребування) продовжувалося і після закриття підготовчого засідання.

Постановою Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а додаткове рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2023 року - без змін (апеляційне провадження № 22-ц/813/2402/24).

Апеляційний суд вважав висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача судового збору у розмірі 5 856,50 грн такими, що відповідають положенням статті 141 ЦПК України. Суд урахував, що постановою Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2023 року - без змін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Жучкова С. І., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2023 року, додаткове рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2023 року та постанови Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У листопаді 2024 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 грудня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана його представником - адвокатом Жучковою С. І., залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2024 року ОСОБА_3 продовжено строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 грудня 2024 року. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції, роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу та відмовлено у задоволенні клопотання заявника про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень.

У лютому 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_3 , яка подана його представником - адвокатом Жучковою С. І., мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягають скасуванню.

Зазначає, що ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами, що в договорі купівлі-продажу квартири від 06 квітня 2021 року зроблений підпис від продавця не ним особисто чи з його відома іншою особою, оскільки суд першої інстанції лише оглянув оригінал вказаного договору та документи, на підставі яких його було вчинено. Судом не було призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, яка б дала можливість з`ясувати, що в договорі купівлі-продажу квартири від 06 квітня 2021 року підпис від імені продавця ОСОБА_1 було зроблено не ним самим, а іншою особою.

Посилається на законність та добросовісність придбання ОСОБА_3 спірної квартири, оскільки на момент її придбання право власності на нерухоме майно було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 , в якої були правовстановлюючі документи на квартиру.

Вважає, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про витребування спірної квартири призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), оскільки є втручанням у його право на мирне володіння майном та в такому випадку на нього, як на добросовісного набувача, буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Суди попередніх інстанцій проігнорували його доводи про те, що у позивача є брат-близнюк, який міг підписати спірний договір від 06 квітня 2021 року, перебуваючи з ним у зговорі.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник ОСОБА_3 - адвокат Жучкова С. І., вказує неправильне застосування судами норм матеріального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу учасники справи не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 03 червня 2006 року ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 03 червня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції м. Донецька, актовий запис № 293; витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 07 квітня 2023 року № 2 (том 1, а. с. 20; том 2, а. с. 165-166).

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого 30 вересня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г. В. за реєстровим № 1922, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 вересня 2020 року № 226184682 (том 1, а. с. 142-143; 155).

Вказаний договір купівлі-продажу вчинено за нотаріально засвідченою 29 вересня 2020 року приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріально округу Донецької області Задорожним Д. В. за реєстровим № 1756, письмовою згодою дружини ОСОБА_1 , що підтверджується пунктом 10 договору купівлі-продажу (том 1, а. с. 142-143).

Згідно з договором купівлі-продажу від 06 квітня 2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В. С. за реєстровим № 4094, ОСОБА_1 відчужив ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (том 2, а. с. 96-97).

Особа, що підписала вказаний договір купівлі-продажу від 06 квітня 2021 року від імені продавця надала заяву про те, що продавець неодружений, у шлюбі не перебуває (том 2, а. с. 99).

Особою продавця було надано нотаріусу паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий Піщанським РВ УМВС України у Вінницькій області (том 2, а. с. 117-118).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 24 квітня 2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В. С. за реєстровим № 5105, ОСОБА_2 відчужила на користь ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 (том 2, а. с. 59-60).

З огляду на лист Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 10 грудня 2021 року громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та громадянка України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період з 02 квітня 2021 року до 11 квітня 2021 року перебували за межами України (том 1, а. с. 159).

Згідно з листом Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 28 березня 2023 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспортом громадянина України підрозділами Управління на території Вінницької області не документувався. Бланк паспорту громадянина України (зразка 1994 року) серії НОМЕР_2 видавався іншим підрозділом на ім`я іншої особи (том 2, а. с. 155).

Відповідно до листа Головного управління Державної міграційної служби України у Донецькій області від 10 квітня 2023 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 від 13 квітня 2006 року був документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон від 23 червня 2018 року (том 2, а. с. 160).

Листом від 27 квітня 2023 року № 50285 з Єдиного державного демографічного реєстру підтверджується наявність у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого 13 квітня 2006 року (том 2, а. с. 175-176).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга ОСОБА_3 , яка подана його представником - адвокатом Жучковою С. І., підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Згідно із частиною другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із частиною першою статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, зазначено про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії ), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У разі, якщо сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Отже, наслідком непідписання письмового правочину, що підлягає нотаріальному посвідченню, його стороною, за відсутності доказів фактичного вчинення такого правочину (вираження сторонами волевиявлення на його укладення, узгодження істотних умов або його виконання сторонами), є його неукладеність.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

У постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність. Отже, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису). Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним на підставі вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати.

Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства.

У разі, якщо спірне нерухоме майно надалі відчужене за відплатним договором, і сторона цього договору не знала і не могла знати про відсутність у продавця права його відчужувати, у зв`язку із чим така особа є добросовісним набувачем, спірне нерухоме майно також може бути витребуване його власником відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки таке майно вибуло з володіння власника (законного володільця) не з його волі (за неукладеним правочином).

Наведене узгоджується з положеннями статті 330 ЦК України, згідно з якими, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Крім цього, необхідно враховувати, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі, документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Отже, власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову (про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)) без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 звернувся з вимогами, зокрема, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 06 квітня 2021 року, посилаючись на те, що цей договір він не укладав й не підписував та просив витребувати спірну квартиру із незаконного володіння останнього власника.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (частина п`ята статті 12 ЦПК України).

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частини перша, друга статті 264 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20. (провадження № 61-7276св21) вказано, що «метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших проявів принципу змагальності у цивільному процесі».

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див.: пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позов, суди попередніх інстанцій зробили висновки про відсутність у позивача волевиявлення на укладення договору купівлі-продажу квартири від 06 квітня 2021 року, а також про його неукладеність з посиланням на те, що він не був підписаний позивачем.

Зазначені висновки судів попередніх інстанцій є передчасними, оскільки суди не встановили обставин на спростування належності позивачу підпису на вказаному договорі купівлі-продажу квартири від 06 квітня 2021 року, зокрема, позивач не ініціював проведення судової почеркознавчої експертизи почерку та підписів, вчинених на цьому договорі, а неможливість проведення такої експертизи не була підтвердженою.

За змістом частин другої, третьої статті 102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Отже, судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для з`ясування обставин, що мають значення для справи (фактичних даних, що входять до предмета доказування), без яких встановити відповідні обставини неможливо, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування, наявні у справі докази є взаємно суперечливими.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19).

Установлені судами обставини не є достатніми для кваліфікації вказаного договору купівлі-продажу квартири від 06 квітня 2021 року неукладеним з підстав непідписання його позивачем.

Зважаючи на наведене, суд першої інстанції під час розгляду справи не вжив усіх необхідних заходів для виконання завдання цивільного судочинства, визначеного у статті 2 ЦПК України, не сприяв учасникам процесу в реалізації ними їхніх процесуальних прав, не використав усіх наданих суду процесуальних можливостей для вирішення справи. Суд апеляційної інстанції цих порушень не усунув, а висновки судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_1 довів належними та допустимими доказами того, що не мав волевиявлення на відчуження спірного нерухомого майна, є передчасними.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, збирати та надавати правову оцінку новим доказам у справі, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому, оскільки порушення норм процесуального права допущені обома судами, справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду слід повно і всебічно з`ясувати обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідити докази, додані на їх підтвердження, надати оцінку всім аргументам учасників справи. В залежності від встановленого і відповідно до вимог закону вирішити спір.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

У постанові від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у справі № 911/956/17 (361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21. Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції у цій справі та постанови апеляційного суду, то додаткове рішення районного суду та постанова суду апеляційної інстанції, ухвалена за результатами його перегляду, також підлягають скасуванню.

Щодо судових витрат

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про передачу справи на розгляд суду першої інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у судах першої та апеляційної інстанцій, а також у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана його представником - адвокатом Жучковою Світланою Ігорівною, задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2023 року, додаткове рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2023 року, постанови Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець