П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2025 року м. Київ

Справа № 759/23054/24

Провадження №22-ц/824/14599/2025

Резолютивна частина постанови оголошена 12 листопада 2025 року

Повний текст постанови складено 14 листопада 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2025 року, ухваленого у складі судді Кравченка Ю.В., -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Позов обґрунтовано тим, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- з 2016 року дитина проживає разом з позивачем;

- ОСОБА_2 з 2016 року свої батьківські обов`язки не виконує: не спілкується з сином, не виявляє інтересу до його внутрішнього стану, не створює умов для отримання ним освіти, не забезпечує його матеріально, не забезпечує його належний медичний догляд.

З урахуванням викладеного, просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо її неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , стягувати з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

15 січня 2025 року до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС надійшла заява представника позивача, адвоката Кметик-Власенко О.В., про відмову від позовної вимоги про стягнення аліментів.

05 листопада 2024 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій визначив розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 04 грудня 2024 року.

15 січня 2025 року до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС надійшла заява представника позивача, адвоката Кметик-Власенко О.В., про відмову від частини позовних вимог та про зміну предмета і підстав позову.

23 січня 2025 року суд постановив ухвалу, якою зазначену заяву задовольнив частково: прийняв відмову ОСОБА_1 від позовної вимоги до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та закрив у цій частині провадження у справі; у прийнятті до розгляду вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини відмовив через одночасну зміну предмета і підстав позову.

18 лютого 2025 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду по суті на 03 квітня 2025 року.

03 квітня 2025 року представник позивача подала клопотання про опитування дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в судовому засіданні. Зазначене клопотання суд задовольнив і відклав судове засідання на 13 травня 2025 року.

12 травня 2025 року представник позивача подала заяву про виклик ОСОБА_4 як свідка. Зазначену заяву суд задовольнив, про що в судовому засіданні постановив протокольну ухвалу.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2025 року У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів свідомого ухилення відповідачки від виконання обов`язків з виховання сина. Недостатня участь матері в житті сина ще не свідчить про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав.

Твердження позивача щодо необхідності позбавлення відповідачки батьківських прав задля спрощення процедур виїзду дитини за кордон, зміни місця проживання суд оцінює критично, адже законодавство передбачає інші механізми для вирішення вказаних питань. Складнощі в отриманні згоди матері на виїзд дитини за кордон не може бути достатньою підставою для позбавлення її батьківських прав.

З наведених мотивів суд не врахував і думку неповнолітнього ОСОБА_3 про задоволення позову. Безумовно, діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що стосуються їх інтересів. Водночас право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідач надала неправдиві пояснення у справі, оскільки у неї відсутнє бажання брати участь у вихованні сина а позивач ніколи не забороняв та не заважав спілкуватись дитині та відповідачці, а якщо такі перешкоди були вона мала право звернутись до суду проте нею це не було зроблено.

Також вказує, що доказів на підтвердження слів відповідачам нею надано не було, та в матеріалах справи достатньо доказів про те, що сином займається лише позивач а відповідач ухиляється від батьківських обов`язків.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, судова повістка, яка надсилалися ОСОБА_2 повернулася до апеляційного суду з відміткою "адресат відсутній", а відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації , будучи належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, явку свого представника в судове засідання не забезепечила.

За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача ОСОБА_2 та третьої особи Служби у справах дітей Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, , колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 26.08.2010, актовий запис № 846 (т.1 а.с. 12).

Відповідно до рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя у справі № 334/4900/16-ц від 13.09.2016 шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірвано. Зазначене рішення набрало законної сили 24.09.2016 (т.1 а.с. 14).

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим Левицьким Р.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 19.12.2016 за р. № 1125 (т.1 а.с. 17-18).

Право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру зареєстроване 19.12.2016, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 76231749, виданим державним реєстратором прав на нерухоме майно, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левицьким Р.В. 19.12.2016, номер відомостей про право власності 18125296 (т.1 а.с. 19).

ОСОБА_2 надала згоду на постійне проживання і реєстрацію ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чорним В.Г. 30.11.2016 за р. № 717 (т .1 а.с. 16).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи, виданою відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації 14.02.2017 за № 1683806 (т.1 а.с. 15).

Згідно з довідкою, виданою Середньою загальноосвітньою школою № 13 ім. І. Хитриченка 14.06.2024 за № 01-30/240 мати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 батьківські зустрічі не відвідує, зв`язок з класним керівником не підтримує та не цікавиться навчальними досягненнями сина (т.1 а.с. 21).

Згідно з довідкою-характеристикою, виданою Позашкільним навчальним закладом «Центр військово-патріотичного та спортивного виховання молоді «Десантник» 28.06.2024 за № 147, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує секцію з 2023 року. Вихованням дитини займається батько, ОСОБА_1 , який забезпечує дитину всім необхідним для тренувань та відряджає на змагання за свій рахунок (т.1 а.с. 22).

Відповідно до декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу № 0001-33Х8-2А00, поданої 31.08.2018, законним представником ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказаний ОСОБА_1 (т.1 а.с. 23-24).

Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 19/9030-25 від 31.01.2025 ОСОБА_2 за період з 08.11.2017 до 23.01.2025 перетинала державний кордон України у такі дати в таких напрямках:

- 03.01.2019 виїзд Запоріжжя-Шарм-Ель-Шейх;

- 10.01.2019 в`їзд Шарм-Ель-Шейх-Запоріжжя;

- 14.12.2019 виїзд Київ-Хургада;

- 22.12.2019 в`їзд Хургада- Київ;

- 08.06.2021 виїзд Запоріжжя-Стамбул;

- 15.06.2021 в`їзд Стамбул-Запоріжжя (а.с. 136).

Загальний дохід ОСОБА_2 з 4 кварталу 2016 року до 3 кварталу 2024 року становить 457 351,74 гривень, з яких 455 600,00 гривень - дохід отриманий в 2 кварталі 2020 року як спадщина чи дарунок (т.1 а.с. 146-149; 159-160).

Відповідно до висновку № 107-593 від 23.01.2025 Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 129-131).

Опитаний в судовому засіданні неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пояснив, що його батьки розлучилися у 2016 році. Після розлучення він переїхав до Києва разом з батьком. Відтоді з матір`ю спілкувався нечасто, проте, коли приїздив до Запоріжжя, вони разом проводили час. У Київ мати не приїздила. Останній раз у Запоріжжі був до початку повномасштабного вторгнення рф. Повідомив, що має образу на матір, оскільки та більше любила старшого брата. Знає, що зараз мати знаходиться на окупованій території, вони час від часу спілкуються, на його прохання вона скидає йому гроші на картку, проте це відбувається нечасто. Просив позбавити мати батьківських прав щодо нього, адже її згода на виїзд на змагання не буде потрібна.

Допитаний в судовому засіданні як свідок ОСОБА_4 пояснив, що він є старшим сином ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Після розлучення батьків залишився проживати з матір`ю в Запоріжжі, де мешкав до 2022 року. Протягом приблизно двох років після переїзду батька і молодшого брата до Києва, мати спілкувалася з ОСОБА_6 . Спілкування відбувалося в Запоріжжі, до Києва мати не їздила. Чи вітала мати молодшого сина зі святами, не знає. Після початку повномасштабного вторгнення рф мати виїхала до батьків на тимчасово окуповану територію. Про теперішнє спілкування матері з молодшим братом йому невідомо.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зазначеною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 , як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , посилався на те, що вона ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини, зокрема вона не бере участі у вихованні та догляді за сином. Дитина перебуває на повному утриманні та забезпеченні батька.

Отже, правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивач визначив пункт 2 частини першої статті 164 СК України.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (див. постанову Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19).

Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини.

У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 366/2047/18 зазначено, що суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) 30 червня 2020 року ухвалив рішення у справі «Ilya Lyapin v. russia» (заява № 70879/11), за обставин якої, заявник із 2003 року не проживав разом зі своїм сином 2001 року народження, а з 2004 року не брав участі у вихованні сина та лише час від часу надавав фінансову допомогу. Отже на час позбавлення заявника батьківських прав він не проживав з дитиною на протязі восьми років і не підтримував зв`язок протягом семи років. Дитина була інтегрована в свою родину, глибоко прив`язана до матері, брата та нового чоловіка матері, з яким проживала протягом семи років, та який повністю взяв на себе роль батька і мав намір усиновити дитину.

ЄСПЛ звернув увагу на суперечливі аргументи заявника, який з одного боку пояснював, що вирішив не втручатися у життя сина та дати йому можливість «адаптуватися до нової сім`ї», а з іншого боку вказував, що колишня дружина перешкоджала його контактам з дитиною.

Однак ЄСПЛ не вважав вказані аргументи переконливими, вказавши, що якщо припустити, що заявник добровільно усунувся від життя своєї дитини, щоб дати їй можливість адаптуватися до нового чоловіка своєї матері, то незрозуміло чому цей період «адаптації» тривав сім років. Крім того, заявник ніколи не звертався за допомогою до органів опіки та піклування чи національних судів для організації доступу та контактів з дитиною.

На думку ЄСПЛ, заявник міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з його сином зокрема, враховуючи юний вік останнього в той час, коли їх контакт припинився, - може призвести лише до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від нього.

Саме бездіяльність заявника призвела до розриву зв`язків між ним і його сином і, таким чином, підштовхнула результат справи проти нього. Очевидно, що позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин протягом семи років, що передували цьому рішенню, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці відносини.

ЄСПЛ, розглядаючи справи на підставі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразово вказував на необхідність поглибленого вивчення національними судами всієї сімейної ситуації і відповідних факторів, а також проведення збалансованої та обґрунтованої оцінки відповідних інтересів кожної особи з постійним прагненням віднайти найкраще рішення для дітей (див. рішення у справах Sahin v. Germany [GC], № 30943/96, §§ 64-68, ECHR 2003-VIII; Sommerfeld v. Germany [GC], № 31871/96, §§ 62-64, ECHR 2003-VIII (витяги) C. v. Finland, № 18249/02, § 52, 09 травня 2006 року; та Z.J. v. Lithuania, № 60092/12, §§ 96-100, 29 квітня 2014 року).

Таким чином апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відмову у позові виходячи з наступного.

У справі, що переглядається, апеляційним судом встановлено що з вересня 2016 року неповнолітній ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_1 та знаходиться на його повному утриманні.

ОСОБА_2 без поважних та обґрунтованих причин в повній мірі самоусунулася від належного виконання своїх батьківських обов`язків. При цьому заперечуючи проти задоволення позовних вимог, ОСОБА_2 не навела аргументів та не надала доказів виконання нею обов`язків щодо догляду, розвитку, піклування дитини, а також фінансового забезпечення дитини, не надала доказів, які б свідчили про те, що вона не усунулася від життя своєї дитини, в період часу, а саме з 2016 року вживала будь-які активні дії щодо налагодження контакту з дитиною.

Апеляційний суд керується тим, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують тощо), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Таким чином колегія суддів, дійшла до висновку про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо дитини ОСОБА_3 , оскільки відповідачка упродовж тривалого періоду не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, взагалі не спілкується з сином, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини.

Таким чином на думку суду в поведінці матері ОСОБА_2 наявне свідоме нехтування нею своїми обов`язками.

Верховний Суд у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 звертав увагу, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними, наприклад, це може бути пов`зане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи.

Також у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 Верховний Суд вказав, що лише зазначення відповідачем в апеляційній скарзі про його бажання піклуватися про дитину не спростовує факту його ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. […] Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Верховний Суд зазначає, що позбавлення відповідача батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав.

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої дочки, виходив із того, що відповідач нехтує потребами своєї дочки, порушує права дитини на належне батьківське виховання та не виконує батьківських обов`язків. Він не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування за нею, не спростував, що свідомо нехтував обов`язками батька щодо дочки. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

З урахуванням наведених висновків Верховного Суду та встановлених у цій справі обставин, саме лише заперечення відповідачки проти позбавлення її батьківських прав не може розцінюватися як достатня підстава для відмови у задоволенні позову.

Крім того, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що після розірвання шлюбу у вересні 2016 року, ОСОБА_2 проявляла будь-який значимий інтерес до сина, цікавилася його життям та брала участь у його вихованні, що в свою чергу, підтверджує обставини свідомого ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків.

Суд першої інстанції також з`ясував думку неповнолітнього ОСОБА_3 , який не заперечував проти позбавлення його матері батьківських прав щодо нього. Пояснив, що на цей час проживає з батьком, а з матір`ю спілкується рідко. Дитина висловила бажання про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, оскільки вона тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо його виховання.

Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року).

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).

Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції.

Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (див. постанову Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №404/3499/17).

Разом з тим, суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги думку неповнолітнього, оскільки вказана думка є основною для прийняття рішення у справі.

Таким чином, суд першої інстанції при розгляді справи не надав оцінку категоричній думці дитини, яка досягла такого віку і ступеню зрілості, за яких суд має ставитися серйозно до її думок, врахувавши найкращі інтереси дитини.

Апеляційний суд не погоджується з такою оцінкою думки дитини, яка в силу свого віку здатна усвідомлювати необхідність збереження чи розриву юридичного зв`язку з матір`ю.

Також в матеріалах справи відсутні дані про цілеспрямовані дії батька на погіршення відносин між дитиною та матір`ю.

Посилання відповідачки на те, що в неї були перешкоди для налагодження відносин з сином, належними доказами не доведені та спростовуються, зокрема, обставинами, встановленими під час розгляду справи.

У справі «Мамчур проти України» (рішення від 16 липня 2015 року, заява № 10383/09) ЄСПЛ зазначив, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Відповідно до висновків ЄСПЛ у справах про права дітей та забезпечення їхніх найкращих інтересів, взаємна потреба батьків і дітей у сімейному контакті один з одним є чи не найважливішою складовою поняття «сімейне життя», і заходи, що перешкоджають задоволенню таких потреб, є втручанням у відповідне право, захищене статтею 8 Конвенції. Тому такі заходи мають обов`язково відповідати нагальній соціальній потребі, що переслідується, та не порушувати справедливий баланс, який повинен бути досягнутий між відповідними конкуруючими інтересами, з пріоритетом забезпечення найкращих інтересів дитини (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2017 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії», заява № 37283/13, від 18 червня 2019 року у справі «Хаддад проти Іспанії», заява № 16572/17).

У рішенні ЄСПЛ від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», заява № 8793/79, Суд вважає, що захід має бути як відповідним поставленій меті, так і пропорційним їй. Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

На думку суду, відповідачка могла і повинна була усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з дитиною, враховуючи її вік станом на 2016 рік, коли її контакт з матір`ю припинився, може призвести до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від матері.

Саме бездіяльність відповідачки призвела до розриву зв`язків між нею і її сином, і таким чином, підштовхнула думку дитини проти неї.

Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин між дитиною та матір`ю, що є найважливішою складовою поняття «сімейне життя», протягом майже десяти років, що передували прийняттю рішення у цій справі, відсутні підстави вважати, що анулювання юридичного зв`язку між матір`ю і дитиною негативно вплинуло на ці відносини.

Отже, позбавлення відповідачки батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 не суперечить інтересам останнього, який висловився за такий результат вирішення спору, посилаючись на відсутність матері в його житті та виконання нею батьківських обов`язків.

Апеляційний суд зазначає, що за обставин цієї справи позбавлення відповідача батьківських прав, спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідачки є пропорційним меті позбавлення її батьківських прав.

Також суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, але з урахуванням обставин цієї справи, а саме: довготривалого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, відсутності будь-яких доказів участі матері у житті дитини, а також об`єктивних причин, що перешкоджали відповідачці свої обов`язки щодо дитини, колегія дійшла висновку, про наявність виключних обставини для застосування крайнього заходу впливу на особу, яка не виконує батьківські обов`язки - позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки рішення суду ухвалено при неповному з`ясуванню обставин, що мають значення для справи, колегія суддів вважає, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від13 червня 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2025 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 РНКОПП НОМЕР_2 відносно неповнолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна