Справа № 145/993/25
Провадження № 22-ц/801/2336/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іванець В. Д.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 рокуСправа № 145/993/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого : Копаничук С.Г.

суддів: Голота Л.О., Рибчинський В.П.

при секретарі: Ходаковій М.Г.

заявник: ОСОБА_1

заінтересовані особи: Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 08 вересня 2025 року, у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , за участі заінтересованих осіб - Міністерства оборони України та ІНФОРМАЦІЯ_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу,-

в с т а н о в и в:

Заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 . Зазначила ,що з 24 липня 2015 року вони постійно проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 , вели спільне господарство та побут. ОСОБА_2 5 листопада 2024 року був мобілізований до Збройних Сил України, а 8 березня 2025 року під час бойових дій у Курській області зник безвісти. Просила суд встановити факт проживання її однією сім`єю з ОСОБА_2 в період з 24 липня 2015 року по день мобілізації - 5 листопада 2024 року для отримання соціальних гарантій і пільг ,як член сім`ї учасника бойових дій.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 08 вересня 2025 року, заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю - задоволено. Установлено факт, що ОСОБА_1 , проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 з 24 липня 2015 року по день мобілізації ОСОБА_2 до Збройних сил України.

У апеляційній скарзі Міністерство оборони України просить зазначене рішення скасувати ,посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права , а у справі ухвалити нове рішення ,яким в задоволені заяви ОСОБА_1 відмовити повністю. Зазначило ,що суд установив факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю в період з 24.07.2015 по 05.11.2024 - дату мобілізації останнього до Збройних Сил України ,тоді як юридично значущим моментом є 08.03.2025 - день зникнення військовослужбовця безвісти під час бойових дій. Таким чином, станом на дату зникнення безвісти заявниця не визнається особою, яка проживала однією сім`єю з військовослужбовцем, а отже, встановлений судом факт не породжує для неї ті правові наслідки, на які вона розраховувала.У результаті рішення суду вона не досягає своєї мети і встановлений факт не має юридичного значення.

ОСОБА_1 чітко зазначала, що звернулася до суду з метою отримання соціальних гарантій і пільг як член сім`ї військовослужбовця. Однак суд, визнавши, що встановлений факт не надає їй такого статусу, фактично змінив заявлену нею мету, підмінивши її власним баченням і визначив, що вказаний факт може бути використаний нею лише для реалізації права на отримання інформації про хід розшуку відповідно до Закону № 2505-VIII «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти». Суд порушив ст. 13 ЦПК України, що зобов`язує суд розглядати справу виключно в межах заявлених вимог ,і не має повноважень змінювати предмет чи мету звернення, а тим більше, створювати інші правові наслідки, про які яких заявник не просив.

Також суд не врахував те, що Закон № 2505-VIII не вимагає судового підтвердження факту спільного проживання для реалізації права на отримання інформації про зниклу особу. Відповідно до статей 5 і 6 цього Закону, близькі родичі та члени сім`ї, зокрема особи, які проживали разом без реєстрації шлюбу, мають право отримувати відомості про хід і результати розшуку. Поняття «член сім`ї» охоплює осіб, що фактично проживали разом і вели спільний побут, без необхідності констатації цього факту судовим рішенням. Права заявниці вже реалізуються у межах чинного порядку, що усуває потребу у судовому встановленні факту проживання. Суд не врахував, що в окремому провадженні факт може бути встановлений лише тоді, коли він дійсно породжує юридичні наслідки та не може бути підтверджений іншим шляхом. У цьому випадку такий порядок існує й успішно застосовується.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилась,про час .день та місце розглядлу справи повідомлялась належним чином і була обізнана,про що свідчать дані про вручення рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення .Колегія вважає можливим розглянути справу у її відсутність.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд також відповідно до ч.4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Крім того, згідно частини 5 вказаної статті якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про встановлення факту , суд виходив із того, що заявниця на підтвердження факту проживання її однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 надала низку доказів, що у сукупності із показами свідка, підтверджують обставини спільного проживання заявниці однією сім`єю з ОСОБА_2 , як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу з 24.07.2015 по день мобілізації до ЗСУ. Встановлення юридичного факту для заявниці має юридичне значення і не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право, чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення такого юридичного факту.

Разом із тим, з таким висновком погодитись не можна, оскільки суд дійшов до нього ,неправильно застосовуючи норми матеріального і порушуючи процесуального права ,а тому наявні підстави для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Встановлено, що відповідно до довідки Новоміського старостинського округу Тиврівської селищної ради від 12.03.2025 №09.4-19/147 заявниця ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали в громадському шлюбі на АДРЕСА_1 , з 24.07.2015 по даний час. ОСОБА_2 проживав без реєстрації. (а.с. 3).

На ім`я заявниці ОСОБА_1 надійшло сповіщення сім`ї від 11 березня 2025 № 5/922 (а.с.2), яким заявницю повідомлено про те, що її чоловік - старший солдат ОСОБА_2 ,призваний на військову службу по мобілізації 05.11.2024 ІНФОРМАЦІЯ_3 мужньо виконувавши військовий обов`язок, в бою за Україну, її свободу і незалежність, зник безвісти 08.03.2025 в районі н.п. Мала Локня Суджанського району Курської області.

За вказаним фактом заявниця звернулась до ВП №2 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, із проханням прийняти міри щодо розшуку її цивільного чоловіка ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з ЄРДР від 22.03.2025 №0000082 (а.с.10).

Відповідно до витягу з реєстру Тиврівської ТГ від 12.06.2024 ОСОБА_1 з 24.07.2015 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).

ОСОБА_1 чітко зазначала, що звернулася до суду із вказаною заявою з метою отримання соціальних гарантій і пільг, як член сім`ї військовослужбовця.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами 1, 2 ст. 315 ЦПК України що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Велика Палата Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у постанові у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) дійшла висновку, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.

У справі, що є предметом перегляду, заявниця просить встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу для отримання соціальних гарантій і пільг ,як член сім`ї учасника бойових дій.

Тобто, суду треба встановити , чи породить встановлення цього факту заявницею ОСОБА_1 отримання нею соціальних гарантій і пільг ,як члена сім`ї учасника бойових дій.

За загальним правилом СК України до членів сім`ї відносить осіб, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ч. ч. 2,4 ст. 3 СК України) Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Коло осіб, які знаходяться між собою у сімейних стосунках, перераховується у ст. 2 СК України (подружжя, батьки, діти, усиновлювачі та усиновлені, баба, дід, прабаба, прадід, внуки, правнуки, рідні брати та сестри, мачуха, вітчим, падчерка, пасинок).

При цьому необхідно врахувати, що виключно шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків у подружжі (ч.1 ст.36 СК України). Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (ч.2 ст. 21 СК України), тобто не робить їх подружжям, а таку жінку - дружиною і не надає їй відповідних прав як дружини.

Разом із тим, правовий режим « спільного проживання жінки і чоловіка без реєстрації шлюбу » визначається тими законодавчими нормативними документами, які визначають конкретні права, що надаються таким особам .

Правовідносини щодо отримання соціальних гарантій і пільг членами сім`ї учасника бойових дій регулюються ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ( тут і далі в редакції на час зникнення безвісти )дія цього Закону поширюється на, зокрема, військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Згідно п.6 ст.9 цього Закону за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення. Виплата грошового забезпечення особі (особам), визначеній (визначеним) в особистому розпорядженні на випадок полону, та особам, передбаченим цим пунктом, здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців у нейтральних державах або зникнення безвісти, їх звільнення з полону або визнання судом безвісно відсутніми чи оголошення судом померлими. Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України. У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзацах четвертому - п`ятому цього пункту, належні та не виплачені військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками, а також інтернованим у нейтральних державах або зниклим безвісти, суми грошового забезпечення після оголошення їх судом померлими включаються до складу спадщини.

Згідно п.4 ст.11 цього Закону батькам та неповнолітнім дітям, а також дітям - особам з інвалідністю з дитинства (незалежно від їх віку) військовослужбовців, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження військової служби, державою виплачується одноразова грошова компенсація в розмірі суми державного страхування військовослужбовців з урахуванням коефіцієнта індексації грошових доходів.

Згідно з п.2 ст.16 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» батькам та неповнолітнім дітям, а також дітям - особам з інвалідністю з дитинства (незалежно від їх віку) військовослужбовців, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження військової служби, державою виплачується одноразова грошова компенсація в розмірі суми державного страхування військовослужбовців з урахуванням коефіцієнта індексації грошових доходів.

Згідно п.1 ст.16-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають особи, зазначені у пункті 4 цієї статті.

Згідно п.п.2,3 ст.16-1 цього Закону за наявності особистого розпорядження право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають особи, на користь яких складено таке особисте розпорядження, у розмірі частки, визначеної в такому розпорядженні у відсотках. Незалежно від змісту особистого розпорядження право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки загиблої (померлої) особи у розмірі 50 відсотків частки, яка належала б кожному з них у разі призначення і виплати одноразової грошової допомоги за відсутності особистого розпорядження. У разі відсутності особистого розпорядження або за наявності неохопленої особистим розпорядженням частки розміру одноразової грошової допомоги право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги (її частки) мають особи, визначені у пункті 4 цієї статті, у рівних частках.

Частиною 4 статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що до членів сімей загиблих (померлих) осіб зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать

діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав;

вдова (вдівець);

батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті);

внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли);

жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили;

утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Згідно п.6 Постанови Кабінету Міністрів України № 884 від 13.11.2016 року «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти» ( у редакції на час зникнення безвісти ) установлено , що виплата грошового забезпечення здійснюється:

- особам, визначеним в особистому розпорядженні на випадок полону, відповідно до зазначеного розміру частки у відсотках після здійснення встановлених законом відрахувань. У разі відсутності в особистому розпорядженні на випадок полону стовідсоткового розподілу грошового забезпечення нерозподілена частка грошового забезпечення зберігається за військовослужбовцями;

- у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону - рівними частками в загальній сумі 50 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань) - дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовців аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови, що ці права не були поновлені);

-у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці третьому цього пункту, - рівними частками, в загальній сумі 20 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань), - повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законними представниками яких є військовослужбовці.

Згідно п.2 Постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським і їх сім`ям під час дії воєнного стану» ( у редакції на час зникнення безвісти ) особам, які мають право на виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, а також їх смерті внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), отриманого у період воєнного стану під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, не пізніше ніж через один рік після поранення (контузії, травми, каліцтва), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 млн. гривень.

У разі коли особа, яка зазначена у пунктах 1-1-2 цієї постанови, зникла безвісти за особливих обставин або її в судовому порядку визнано безвісно відсутньою та у подальшому рішенням суду оголошено померлою, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата набрання законної сили рішенням суду про оголошення такої особи померлою.

Відтак, вищенаведені норми передбачають для жінки (чоловіка), з якою (з яким) зникла безвісти особа проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу лише виплату одноразової грошової допомоги у випадку визнання такої особи у подальшому рішенням суду померлою.( ч.4 ст.16-1 ЗУ № 2011-XII, п.2 Постанови КМУ №168 від 28.02.2022 року)

Крім того, оскільки ст. 16-2 № 2011-XII визначає право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця і у ньому використовується формулювання "у разі загибелі (смерті)" без прив`язки до дати призову, що логічно вказує на момент настання події як визначальний фактор. Постанова Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 р. № 975 "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності військовослужбовця..."що деталізує процедуру визначає, що право на допомогу мають члени сім`ї, які подають документи про родинні зв`язки із загиблим (померлим) військовослужбовцем на дату його загибелі (смерті).

Таким чином, документи ,що подаються на соціальні виплати, мають містити відомості , що підтверджують родинні зв`язки із загиблим на момент настання події ,у даному випадку - на час зникнення безвісти .

Враховуючи , що заявниця просила встановити факт спільного проживання як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу на час призову і ще до визнання зниклого безвісти померлим, встановлення цього факту не має юридичного значення для оголошеної нею у заяві мети. Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що рішення суду , яким факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю встановлено лише до моменту мобілізації останнього, є неповним та таким, що не відповідає меті звернення до суду. Юридично значимою датою є саме період до дня зникнення військовослужбовця безвісти - 08 березня 2025 року, оскільки саме на цю дату заявниця претендує на набуття статусу члена сім`ї військовослужбовця для реалізації соціальних гарантій, передбачених законодавством. Тому доводи апеляційної скарги щодо цього є обгрунтованими і такими, що заслуговують на увагу.

Враховуючи , що заявниця просила встановити факт спільного проживання як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу на час призову і ще до визнання зниклого безвісти померлим, встановлення цього факту не породжує у заявниці право на отримання соціальних гарантій і пільг ,як члена сім`ї учасника бойових дій.

Колегія суддів також вважає обґрунтованим доводи апеляційної скарги про порушення судом положень статті 13 ЦПК України, оскільки суд вийшов за межі заявлених вимог, фактично змінивши мету звернення заявниці до суду за встановленням цього факту та надав встановленому факту інше правове значення, ніж те, на яке посилалася заявниця.

Тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Крім того, слід зауважити й на таке.

Як вбачається із положень вищенаведених нормативних актів ,право на соціальні виплати і пільги в зв`язку з зникненням безвісти військовослужбовця можуть мати й інші члени сім`ї зниклої(померлої) особи. Тобто ,коло осіб, які можуть мати право на соціальні виплати є або може виявитися значно ширшим ,а тому справа не може бути розглянута в порядку окремого провадження за заявою про встановлення факту спільного проживання без з`ясування кола заінтересованих осіб, які теж мають чи матимуть право на отримання таких виплат.

Згідно ч.6 ст. 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Тому встановлення даного факту в порядку окремого провадження можливе лише за участі у справі останніх ,як зацікавлених осіб і за відсутності спору про право. У інших випадках справа повинна розглядатися в порядку позовного ,а не окремого провадження .

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv.UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 08 вересня 2025 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 ,за участі заінтересованих осіб Міністерства оборони України та ІНФОРМАЦІЯ_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ,- відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий С.Г. Копаничук

судді: Л.О. Голота

В.П. Рибчинський