ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 листопада 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 739/1504/25

Головуючий у першій інстанції Іващенко І. К.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1697/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 09 вересня 2025 року про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним.

Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 04.08.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним залишено без руху, у зв`язку з тим, що позивач в позовній заяві вказав адресу реєстрації відповідача, яка відповідно до відповіді на запит суду відсутні в АС «Реєстр територіальних громад» Новгород-Сіверської міської ради.

Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 09.09.2025 повернуто позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним.

Ухвала обґрунтована тим, що на запит суду надано відповідь № 12-09/469 від 30.07.2025 начальника відділу надання адміністративних послуг Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області (вх.№4291 від 01.08.25) за критерієм пошуку особи згідно РНОКПП: НОМЕР_1 , та ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутня за критерієм « ОСОБА_3 ». Вказані факти унеможливлюють встановити дійсне ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) відповідача на час звернення позивача з позовною заявою до суду.

Не погоджуючись з ухвалою про повернення позовної заяви, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 09.09.2025 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За доводами апеляційної скарги оскаржувана ухвала суду є незаконною. Посилається на те, що ним дотримано форма та зміст позовної заяви, що передбачені ст. 175 ЦПК України, зокрема, в заяві зазначена адреса відповідачки, яка є адресою її останнього відомого зареєстрованого місця проживання, інше місце проживання, перебування відповідачки йому невідоме.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За вимогами п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Судом встановлено, що у липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати дійсним договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_1 , належну їй на підставі державного акту на право власності на землю, серії № 028585 від 24.08.1996, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право власності на землю за № 434, земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером :00:004:0357 площею 0,08 га, за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 прийняв цю земельну ділянку у власність та сплатив ОСОБА_2 суму, еквівалентну 3000 доларів США (а.с. 1-17).

Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 04.08.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним залишено без руху (а.с. 22).

Постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без руху суд виходив з того, що позивачем порушено вимоги п. 2, 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, а саме вказано адресу реєстрації відповідача ОСОБА_2 АДРЕСА_2 . В той час, згідно запиту суду Новгород-Сіверська міська рада Чернігівської області надала відповідь, в якій вказала, що станом на 30.07.2025 в АС «Реєстр територіальних громад» Новгород-Сіверської міської ради відсутня інформація за критерієм пошуку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 09.09.2025 повернуто позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним (а.с. 24).

Повертаючи заяву позивачу, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не надано достовірних даних щодо особи відповідача та його зареєстрованого місця проживання, тому вказані факти унеможливлюють встановлення дійсного імені (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) відповідача на час звернення позивача з позовною заявою до суду.

Проте колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки до такого висновку суд першої інстанції прийшов з порушенням норм процесуального права, враховуючи наступне.

За положеннями ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).

Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Відповідно до ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним, зазначивши у позовній заяві адресу відповідача ОСОБА_2 АДРЕСА_2 .

Позивачем дотримано вимоги передбачені ст. 175 ЦПК України, а саме зазначено місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), разом з тим, суд прийшов до висновку про повернення позовної заяви ОСОБА_1 .

Проте поза увагою суду залишено, що до матеріалів позовної заяви додано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-014 від 12.03.2014, з якого вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :00:004:0357, розташована в АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 (а.с. 8).

Згідно з частиною першою статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Нерухоме майно є особливим об`єктом права власності, оскільки наділене специфічними рисами - сталий зв`язок із землею, особлива цінність, неможливість переміщення без знецінення та зміни її призначення. Майнове право на об`єкт нерухомості є складовою частиною такого майна, як об`єкта цивільних прав.

Із пунктів 41, 42 роз`яснень, які містяться в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" випливає, що перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать, зокрема, земельні ділянки.

Враховуючи викладене, до висновку про повернення позову суд першої інстанції прийшов з порушення норм процесуального права, оскільки до матеріалів справи надано офіційні документи, що містять ідентифікуючі дані відповідача, однак вказане не враховано судом при прийнятті судового рішення.

Крім того, за матеріалами справи, суд мав можливість встановити особу, дійсне її ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб), відповідно до наданих позивачем до позовної заяви додатків, таких як: Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії І-ЧН № 028585 (а.с. 5); нотаріально посвідчена заява про згоду на продаж від 12.09.2011 (а.с. 6); витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-014 від 12.03.2014 (а.с. 8); витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 18933801 від 13.03.2014 (а.с. 11), технічна документація (а.с. 12); паспорт громадянина України, серії НОМЕР_2 на ОСОБА_2 (а.с. 15), з яких вбачається, що дійсне прізвище відповідача « ОСОБА_4 », а не як помилково зазначено позивачем « ОСОБА_5 ».

Також, суд мав можливість зробити запит до Єдиного державного демографічного реєстру щодо встановлення місця реєстрації відповідача не тільки за прізвищем « ОСОБА_5 », а й « ОСОБА_4 », та відповідно за адресами зазначеними в позовній заяві та в заяві про згоду на продаж, які є відмінними, оскільки у позові зазначено АДРЕСА_2 , а в заяві про згоду на продаж АДРЕСА_3 .

Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя, що кореспондується із положеннями статті 4 ЦПК України, з огляду на які, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За висновками ЄСПЛ, право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Враховуючи те, що вищезазначені обставини судом першої інстанції не враховані, ним допущено порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

Отже, суд першої інстанції дійшов до передчасного висновку про повернення заяви позивачу, у зв`язку з чим ухвала Новгород-Сіверського районного суду від 09.09.2025 підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, 382-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 09 вересня 2025 року про повернення позовної заяви скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 06.11.2025.

Головуючий Судді :