КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/25663/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12404/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 квітня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2022 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 3% річних від простроченої суми за кредитним договором № К2НСА800000382 від 07 березня 2008 року у розмірі 845, 26 доларів США, що за курсом НБУ станом на 20 листопада 2021 року становить еквівалент 22 348, 67 грн та судові витрати (а.с. 1-24).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 07 березня 2008 року уклали кредитний договір К2НСА800000382. Згідно з договором АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 10 818,76 доларів США строком до 06 березня 2013 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами а строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідач не повернув своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до приватного нотаріуса з заявою про стягнення заборгованості з відповідача.

Так 09 жовтня 2017 року приватним нотаріусом було винесено виконавчий напис про стягнення заборгованості з відповідача. Оскільки, з відповідача було стягнено заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана у виконавчому написі від 09 жовтня 2017 року, тобто за період з 07 березня 2008 року по 14 серпня 2017 року, то за період після винесення виконавчого напису від 09 жовтня 2017 року, з 10 грудня 2017 року по 20 листопада 2021 року відповідач має заборгованість у розмірі 845,26 доларів США, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

У відзиві на позов представник відповідача вказав, що вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відповідач сумлінно виконував умови кредитного договору і не мав наміру їх порушувати. Також у провадженні Печерського районного суду м. Києва знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до АТ «ПриватБанк», треті особи: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л., приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Таким чином, як вважав представник відповідача, передчасним є вирішення питання щодо стягнення з ОСОБА_1 3% річних від простроченої суми за кредитним договором до вирішення цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до АТ «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення безпідставно набутих грошових коштів (а.с. 121-124).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 року позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 3% річних від простроченої суми за кредитним договором № К2НСА800000382 від 07 березня 2008 року у розмірі 22 348, 67 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судові витрати у розмірі 2 481, 00 грн (а.с. 137-140).

Не погодившись з рішенням районного суду, 28 травня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Проніна О.О. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості 3 % річних від простроченої суми за кредитним договором № К2НСА800000382 від 07 березня 2008 року у розмірі 22 348, 67 грн та судових витрат у розмірі 2481,00 грн - відмовити. Стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються з оплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 721,50 грн, витрати у вигляді професійної правничої допомоги - 10 000,00 грн (а.с. 143-152).

В обґрунтування апеляційної скарги представник апелянта вказала, що як вбачається із умов кредитного договору № К2НСА800000382 від 07 березня 2008 року строк його дії закінчився 06 березня 2013 року. Тому, позивач позбавлений права нараховувати по кредитному договору № К2НСА800000382 від 07 березня 2008 року проценти за користування кредитними коштами. З наданого суду розрахунку вбачається, що банком здійснювалось подальше нарахування зобов`язань за кредитним договором, в тому числі й 3% річних у розмірі, не погодженому сторонами.

З урахуванням наведеного, як зазначала представник апелянта, вимоги банку щодо 3% річних, нарахованих після посвідчення виконавчого напису, що є предметом спору у суді в іншій справі є передчасним, а посвідчення виконавчого напису не перериває строків позовної давності для звернення із позовною заявою, що розглядалася судом першої інстанції. Судом першої інстанції безпідставно стягнуто 3% річних, оскільки норми кредитного договору припинили свою дію 06 березня 2013 року, тобто за 9 років звернення із позовом до суду.

30 жовтня 2025 року представник позивача - адвокат Рожко С.М. подав відзив на апеляційну скаргу, вказав, що виконавчий напис нотаріуса не скасований та/або не визнаний таким, що не підлягає виконанню. Відповідачем також не надано доказів виконання вказаного вище виконавчого напису нотаріуса або сплати заборгованості за кредитним договором.

Тому, з урахуванням того, що право нараховувати передбачені договором проценти (в т.ч. згідно з п. 4.1 договору) припинилося після спливу визначеного договором строку кредитування, банк правомірно, у відповідності до вимог закону пред`явив вимогу про стягнення заборгованості згідно з частиною другою ст. 625 ЦК України, розрахованої виходячи саме з 3% річних (а.с. 192-196).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 листопада 2025 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Проніної О.О. про зупинення провадження у справі залишено без задоволення (а.с. 204-206).

За правилами частини тринадцятої ст. 7, частини першої ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Відповідно до частини першої ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Задовольняючи позов АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення трьох відсотків річних з відповідача, суд першої інстанції посилався на те, що станом на час розгляду справи відповідач не сплатив зазначену суму заборгованості, будь-яких доказів, що підтверджують невідповідність розміру заборгованості умовам кредитного договору, суду надано не було, розрахунок заборгованості відповідачем жодним чином не спростований, умови договору також не оспорюються.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 07 березня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитно-заставний договір К2НСА800000382 (а.с. 11-15).

Згідно з договором АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 10 818,76 доларів США строком до 06 березня 2013 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та у порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідач не повернув своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором (а.с. 5-6).

09 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. посвідчено і зареєстровано за № 9703 виконавчий напис, виданий для стягнення заборгованості у безспірному порядку грошових коштів у сумі 1 494 665, 32 грн з ОСОБА_1 , які є його боргом за кредитним договором № К2НСА800000382 від 07 березня 2008 року, укладеним між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», яке є правонаступником ЗАТ КБ «ПриватБанк». Сума заборгованості складається з залишку заборгованості за кредитом - 8 948, 13 доларів США, залишку заборгованості за відсотками - 1 231, 47 доларів США, комісії - 2 466, 58 доларів США, пені - 42 640, 62 доларів США, штрафу - 2 764, 34 доларів США, що всього становить 58 051, 14 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14 серпня 2017 року, становить 1 491 665, 32 грн. Строк, за який провадиться стягнення: 07 березня 2008 року по 14 серпня 2017 року. Витрати пов`язані із вчиненням виконавчого напису - 3 000, 00 грн (а.с. 4).

Відповідно до розрахунку заборгованості 845,26 доларів США нараховані Банком як 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до умов кредитного договору та виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 09 жовтня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 боргу за кредитним договором на загальну суму 58 051 долар США 14 центів, розраховані кредитором за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 10 грудня 2017 року по 20 листопада 2021 року, згідно з частиною другою статті 625 ЦК України (а.с. 7).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

З досліджених судом матеріалів справи встановлено, що на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 09 жовтня 2017 року у ОСОБА_1 виникло зобов`язання перед АТ «КБ «ПриватБанк» сплатити грошові кошти за кредитним договором.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняєтьсявід відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року (справа № 916/190/18) зазначено, що «чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.»

У постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року (справа №462/5025/20 викладений такийвисновок щодо строку давності у спорі про стягнення коштів за ст. 625 ЦК України: «Апеляційний суд не врахував, що з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову».

Судом встановлено, що заборгованість, стягнута з ОСОБА_1 за виконавчим написом нотаріуса від 09 жовтня 2017 року, ним не погашена, протилежного останнім не доведено, відтак його боргове зобов`язання перед позивачем, як новим кредитором, продовжує існувати.

Банком наведений розрахунок 845, 26 доларів США що складає суму 22 348, 67 грн. 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, виходячи із заборгованості за тілом кредиту в сумі 8 948, 13 доларів США, яка в подальшому зменшилась та станом на 20 листопада 2021 року складала 8054, 70 доларів США, такий розрахунок проведений за період з 10 грудня 2017 року до 20 листопада 2021 року (а.с. 5-7).

Доводи апелянта щодо спливу позовної давності за вимогами Банку про стягнення основної заборгованості, а відтак й 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд апеляційної інстанції відхилив врахувавши наступне.

Законність стягнення з ОСОБА_1 основної суми боргу (у т.ч. за тілом кредиту) за виконавчим написом нотаріуса від 09 жовтня 2017 року не є предметом оцінки суду у цій справі та переглядається в іншій справі № 761/20674/24-ц.

Нарахування Банком 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період з 10 грудня 2017 року до 20 листопада 2021 року не суперечить вимогам законодавства.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02 липня 2025 року в справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) зазначила, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

Відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Отже, розрахунок 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України проведений за період з 10 грудня 2017 року до 20 листопада 2021 року, тобто до періоду дії в Україні воєнного, надзвичайного стану.

За таких обставин позивач, має право на звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідача на його користь 3% річних за прострочення виконання останнім грошового зобов`язання.

Посилання апелянта ОСОБА_1 на подання ним 04 червня 2024 року позову до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, перебування справи № 761/20674/24-ц в провадженні іншого суду, цих висновків не спростовують, не можуть бути визнані підставою для відмови в задоволенні позову Банку, а тому судом апеляційної інстанції відхилені (а.с. 106-110,182-191).

При цьому, таке судове рішення у цій справі не позбавляє можливості апелянта заявляти про перегляд за нововиявленими обставинами оскаржуваного рішення районного суду за наявності передбачених процесуальним законом підстав, у т.ч. у випадку набрання законної сили рішенням суду у справі № 761/20674/24-ц.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати на апеляційний розгляд справи відшкодуванню за рахунок позивача не підлягають.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Дата складення повного судового рішення - 10 листопада 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов