УХВАЛА

06 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 757/24963/22-ц

провадження № 61-13599ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Суддя Печерського районного суду м. Києва Григоренко І. В. ухвалою від 17 липня 2025 року заявив самовідвід від розгляду справи за позовом ОСОБА_1

до держави Україна в особі Державної казначейської служби України

про відшкодування моральної шкоди.

Цивільну справу № 757/24963/22-ц (провадження № 2-1769/25) передано

для повторного авторозподілу в порядку частини першої статті 33 ЦПК України.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 оскаржив

її в апеляційному порядку.

Київський апеляційний суд ухвалою від 27 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва

від 17 липня 2025 року повернув особі, яка її подала на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.

30 жовтня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду

від 27 жовтня 2025 року у зазначеній справі.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів

у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження

(про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку

про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства,

які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини другої статтею 129 Конституції України однією

з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд

не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому

статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. Складовою правової визначеності

є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Право на апеляційний перегляд справи, яке гарантовано Конституцією України, реалізується у порядку, передбаченому процесуальним законом.

Перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду визначено у частині першій статті 353 ЦПК України.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України).

Правові висновки щодо порядку оскарження окремо від рішення суду ухвал суду першої інстанції висловлено Великою Палатою Верховного Суду в ухвалах

від 13 червня 2018 року у справі № 522/14750/16-ц (провадження № 14-205цс18),

від 13 червня 2018 року у справі № 761/6099/15-ц (провадження № 14-184цс18),

від 04 липня 2018 року у справі № 623/3792/15-ц (провадження № 14-259цс18),

у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 522/18296/14-ц (провадження

№ 14-62цс19). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції,

що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору,

та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Така мета є легітимною.

Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду по суті спору ухвал, не передбачених у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись

з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 752/1016/17 зроблено висновок, що право на апеляційне оскарження учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи процесуальними правами

у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена

до ухвалення рішення по суті спору й окремо від такого рішення.

Ухвала суду першої інстанції про самовідвід від участі у розгляді справи не входить до вичерпного переліку ухвал (частина перша статті 353 ЦПК України),

що підлягають оскарженню окремо від рішення суду в апеляційному порядку.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 357 апеляційна скарга не приймається

до розгляду і повертається судом, зокрема, якщо скаргу подано на ухвалу,

що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Отже суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтовано висновку, що ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на ухвалу Печерського районного суду м. Києва

від 17 липня 2025 року, якою заявлено самовідвід від участі у розгляді справи,

що в силу вимог частини першої статті 353 ЦПК України не може бути оскаржена

в апеляційному порядку окремо від рішення суду, у зв`язку з чим апеляційну скаргу повернув особі, яка її подала.

За вказаних обставин відсутні підстави вважати, що право заявника на доступ

до правосуддя обмежено судом апеляційної інстанції.

ОСОБА_1 не позбавлений права включити свої заперечення на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 17 липня 2025 року до апеляційної скарги на рішення суду, відповідно до частини другої статті 353 ЦПК України.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку

про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Доводи поданої касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема статей 353, 357 ЦПК України, не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2025 року

є необґрунтованою, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 жовтня

2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі,

яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання

та оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров