П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

09 жовтня 2024 року позивач звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідача.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01 березня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено Договір позики.

Відповідно до п.1 Договору позики, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти в сумі 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч доларів США), надалі іменується «позика», а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим Договором строк.

Відповідно до п. 2 Договору позики, позика в розмірі зазначеному в пункті 1 передано позикодавцем позичальнику до підписання даного договору готівкою. Відповідно до п. 3 Договору позики, позика за цим Договором надається під 12,5% річних. Відсотки за поточний місяць нараховуються на суму залишку позики на початок місяця та сплачуються позичальником позикодавцю щотижня по п`ятницях в гривні за середньозваженим комерційним курсом.

Відповідно до п. 4 Договору позики, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю всю суму позики не пізніше 01 червня 2020 року. Відповідно до п.4 Договору позики, Повернення позики здійснюється в доларах США. В разі повернення позики в гривні, її еквівалентом є сума в доларах США, що розрахована за середньозваженим комерційним курсом на день оплати.

Відповідно до п.6 Договору позики, позичальник має право в будь-який час повністю або частково достроково повернути позику, при цьому позикодавець зобов`язаний прийняти дострокове виконання.

Відповідно до п. 9 Договору позики, цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Відповідно до п. 11 Договору позики, якщо інше прямо не передбачено цим Договором або чинним законодавством України, зміни у цей Договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього Договору.

Відповідно до п. 12 Договору позики, зміни до цього Договору набирають чинності з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому Договорі або у чинному законодавстві України. Відповідно до п.13 Договору позики, якщо інше прямо не передбачено цим Договором або чинним законодавством України, цей Договір може бути достроково розірваний тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього Договору.

Відповідно до п.14 Договору позики, цей Договір вважається розірваним з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому Договорі або у чинному законодавстві України. позивач належним чином виконала свої зобов`язання та передала відповідачу позику в розмірі 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч доларів США) готівкою до підписання цього Договору позики.

Відповідно до умов Договору позики, відповідач зобов`язалася повернути позику в розмірі 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч доларів США) до 01 червня 2020 року. Разом з тим, в порушення своїх зобов`язань, визначених в Договорі позики, відповідач не повернула позивачу 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч доларів США) до 01 червня 2020 року. При цьому, позивач та відповідач не укладали Додаткові угоди та не вносили жодні зміни до Договору позики. Крім того, позивач та відповідач не укладали Додаткові угоди та не розривали договір позики.

Таким чином, відповідач порушила свої зобов`язання за Договором позики та своєчасно не повернула позивачу позику в розмірі 150000,00 (сто п`ятдесят тисяч доларів США).

Отже, згідно умов Договору позики відповідач отримала від позивача позику в розмірі 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч доларів США), яку у визначений договором строк не повернула, у зв`язку із чим за відповідачем виникла заборгованість, яку позивач просить стягнути з відповідача.

Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 01 березня 2020 року у розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26 березня 2025 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 25 квітня 2025 року відповідач подав апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

08 липня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - без змін.

У судове засідання, призначене на 09 жовтня 2025 року, з`явилися представник позивача ОСОБА_5., який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - без змін, та представник відповідача ОСОБА_4 , який підтримав апеляційну скаргу та просив скасувати оскаржуване рішення, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та належно встановлено судом першої інстанції в ході розгляду справи, 01 березня 2020 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти в сумі 150 000 доларів США (позику), а позичальник зобов`язався повернути позику у визначений цим договором строк.

Укладення зазначеного договору сторонами не заперечується.

Як вбачається з п.2 вказаного договору, позика в розмірі вказаному в п. 1 договору передана позикодавцем позичальнику до підписання даного договору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було належним чином доведено наявність між сторонами договірних відносин щодо укладення договору позики, за умовами якого відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим залишилась непогашеною сума позики в розмірі 150 000 доларів США. Доказів на спростування зазначених обставин відповідачем суду не надано.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Колегія суддів вважає, що позивач належним чином підтвердив свої позовні вимоги, надавши договір позики, у якому прямо зафіксовано факт передачі грошових коштів відповідачу. Зміст договору свідчить про наявність між сторонами договірних відносин та фактичне отримання позики відповідачем. Водночас відповідач не надав жодних доказів, які б спростовували зазначений факт, та не довів, що кошти не передавалися. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження його позовних вимог.

Основним доводом апеляційної скарги є посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не було належним чином враховано та неправильно витлумачено докази, подані стороною позивача, оскільки матеріали справи не містять доказів фактичного передання позивачем відповідачу грошових коштів, визначених у договорі позики.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта.

Апеляційний суд зазначає, що відповідно до пункту 1 Договору позики позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти в сумі 150 000,00 доларів США, що в подальшому іменується «позика». Згідно з пунктом 2 зазначеного договору, позика у розмірі, визначеному пунктом 1, була передана позикодавцем позичальнику до моменту підписання договору, готівковими коштами.

Отже, зміст договору однозначно свідчить про те, що сторони погодили факт передання грошових коштів позичальнику, а сам договір містить пряму вказівку на здійснення такої передачі.

Відповідно до статей 626, 629, 638 та 1046 Цивільного кодексу України договір є домовленістю сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, і є обов`язковим для виконання сторонами. З огляду на зазначене, підписання договору позичальником свідчить про його волевиявлення на укладення правочину на визначених умовах, у тому числі про підтвердження факту отримання ним готівкою грошових коштів у сумі 150 000,00 доларів США.

Отже, з положень договору вбачається, що сторони узгодили факт передання грошових коштів позичальнику до моменту його підписання. Сам договір, у якому сторони прямо зафіксували зазначену обставину, є належним та допустимим доказом передання коштів. Підписання договору відповідачем свідчить про його підтвердження викладених у пунктах 1 та 2 умов щодо отримання позики.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько