ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/2612/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2024 року в складі судді Подус Г.С. по справі № 640/17320/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання договору позики дійсним та стягнення заборгованості за договором,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання договору позики дійсним та стягнення заборгованості за договором.

Позов мотивовано тим, що 01 вересня 2016 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_6 договір позики, згідно якого ОСОБА_5 передав ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 20000 Євро строком до 10 березня 2017 року, про що складено відповідну розписку.

Станом на 17 вересня 2018 року позичальник борг не повернув.

17 вересня 2018 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого останній відчужив йому право вимоги грошових коштів у розмірі 20000 Євро з ОСОБА_6 .

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просив стягнути із відповідачів неповернуту суму коштів у розмірі 20000,00 Євро, що еквівалентно 658 140,00 грн, а також судові витрати.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер (том 1, а.с.64),

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залучено до участі у справі в якості правонаступників ОСОБА_6 (том 1, а.с.127-1288).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано дійсним договір позики грошових коштів від 01 вересня 2016 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01 вересня 2016 року у розмірі 20000 Євро, що є еквівалентом 658 140 гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 8810 судового збору, тобто по 2936,67 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що боржник належним чином не виконав боргові зобов`язання, у зв`язку з чим наявні підстав для стягнення боргу.

На вказане судове рішення через систему «Електронний суд» 09 березня 2025 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів та підтвердження факту передачі коштів на підставі договору позики.

Наявність у розписці зобов`язань повернути борг у грошовій сумі не може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики та те, що ОСОБА_5 було передано ОСОБА_6 грошові кошти.

Розписка від 01 вересня 2016 року, складена нібито від імені чоловіка ОСОБА_6 не є належним і допустимим доказом виникнення боргового зобов`язання. За життя її чоловік був матеріально забезпеченою людиною, успішним підприємцем, засновником та єдиним учасником ТОВ «СПЕЦПРОЕКТ», боргових зобов`язань перед фізичними особами він не мав.

Судом не вивчалось та не досліджувалось питання де, при яких обставинах складена розписка, де передавались кошти, на які потреби надавалась позика, під які гарантії, ким приходиться ОСОБА_5 її чоловіку.

Позивачем не надано доказів отримання її чоловіком повідомлення про відступлення права вимоги, а також спрямування будь-яких вимог, претензій, листування з приводу повернення боргу.

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву не скористалися.

У судове засідання апеляційного суду сторони-учасник судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 13 листопада 2025 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_2 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (т. 3, а.с.5455), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному вебсайті Судової влади України (т. 3, а.с.52).

ОСОБА_3 отримано 24 квітня 2025 року в електронному кабінеті (т. 3, а.с.49).

ОСОБА_1 отримано 24 квітня 2025 року в електронному кабінеті (т. 3, а.с.50).

ОСОБА_4 повідомлено про день, час та місце судового засідання шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті Судової влади України (т. 3, а.с.52).

ОСОБА_5 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (т. 3, а.с.5657), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному вебсайті Судової влади України (т. 3, а.с.52).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Із розписки, залученої до матеріалів справи вбачається, що 01 вересня 2016 року ОСОБА_6 взяв у борг у ОСОБА_5 гроші в сумі, еквівалентній 20000 Євро, які зобов`язався повернути в строк не пізніше до 10 березня 2017 року (том 1, а.с. 13, 212).

17 вересня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги належне первісному кредиторові за зобов`язанням щодо стягнення з ОСОБА_6 грошових коштів у розмірі 20000 Євро (том 1, а.с.11 12) .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер (том 1, а.с.64).

З заявами про прийняття спадщини після його смерті звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які залучені до участі у справі у якості правонаступників.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (статті 1047 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з статтями 509, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року в справі N 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 520/11358/15-ц (провадження № 61-7539св21) зроблено висновок, що «тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок».

Вказаний висновок підтриманий Верховним Судом у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18 (провадження № 61-12851св21).

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2023 року у справі № 456/1375/20, провадження № 61-6178ск22, від 19 квітня 2023 року у справі № 755/7216/21, провадження № 61-1307св23.

Згідно з частинами 1 - 3 статті 12, частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина 2 статті 1220 ЦК України).

Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі (стаття 1282 ЦК України).

Таким чином, задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. Звідси обов`язок спадкоємців боржника перед кредиторами спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

Задовольняючи позов про стягнення боргу позичальника з його спадкоємців, суд відповідно до частини 1 статті 1282 ЦК України має визначити розмір боргу, який відповідає частці спадкоємця у спадщині, та вказати, що стягнення здійснюється в межах вартості майна, одержаного у спадщину (подібні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17, від 11 жовтня 2023 року у справі № 523/2357/20).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що договір позики є дійсним, розписка підтверджує факт отримання ОСОБА_6 від ОСОБА_5 , правонаступником якого є позивач, грошових коштів в розмірі 20000 Євро із зобов`язанням повернути їх до 10 березня 2017 року. Факт написання розписки та наявність на такій розписці підпису боржника відповідачами не спростовано належними та допустимими доказами, оскільки експертне дослідження, призначене в суді першої інстанції, проведено не було та справа повернулась до суду без виконання.

Разом із тим, стягуючи солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (як правонаступників померлого ОСОБА_6 ) на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 01 вересня 2016 року у розмірі 20 000,00 Євро, суд не визначив розмір боргу, який відповідає частці кожного з спадкоємців у спадщині, та не вказав, що стягнення здійснюється в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Між тим, матеріли справи не містять даних щодо обсягу спадкового майна, його вартості, що унеможливлює визначити у якій частці кожен зі спадкоємців має відповідати за зобов`язаннями померлого ОСОБА_6 .

Також, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, в провадженні Харківського районного суду Харківської області перебуває цивільна справа № 635/7387/19 за позовом ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Ухвалою суду першої інстанції від 09 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та справу призначено до розгляду. Із наведеного вбачається, що між відповідачами існує спір щодо права власності на спадкового майна.

За таких обставин судова колегія вважає, що позов про стягнення заборгованості є передчасним, а тому задоволенню не підлягає.

Також, вимоги про визнання правочину дійсним не є належним та ефективним способом захисту за даних обставин, оскільки обставини щодо укладання правочину, його дійсність, входять до предмету доказування позову про стягнення заборгованості.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Отже, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про залишення позову без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При звернення до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 сплачено 10572 грн судового збору (том 3 а.с.25, 34).

Зважаючи, що апеляційну скаргу задоволено, вказані судові витрати підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання договору позики дійсним та стягнення заборгованості за договором залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 10572 (десять тисяч п`ятсот сімдесят дві) грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 17 листопада 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина