Номер провадження: 22-ц/813/5879/25
Справа № 509/5263/24
Головуючий у першій інстанції Кириченко П. Л.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3

на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 січня 2025 року, ухвалене Овідіопольським районним судом Одеської області у складі: судді Кириченка П.Л. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

09 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_2 , в якому з посиланням на положення ст. 199 СК України просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку до досягнення дитиною 23 років за умови, що вона буде продовжувати навчання.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивачка зазначила, що відповідач є батьком неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка навчається в Одеській державній академії будівництва та архітектури, денна форма навчання, по програмі ОР бакалавр з архітектури та містобудівництва, на 1 курсі IV рівень акредитації, та проживає разом із позивачем. Відповідач працює в ТОВ «Епіцентр К» у м. Одесі та має стабільний дохід і можливість матеріально допомагати дочці і надалі після 28 липня 2025 року за умови її навчання (а.с. 2-13).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 січня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання дитини доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09 вересня 2024 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 1211,20 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 просить рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 січня 2025 року скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги є те, що:

- справа розглянута за відсутності відповідача без належного його повідомлення про її розгляд;

- відсутні підстави для застосування ст. 199 СК України, оскільки ОСОБА_4 є неповнолітньою особою, тож положення цієї статті у даній справі застосовуватися не можуть;

- відсутні обґрунтування позивачкою щодо необхідності понесення додаткових витрат;

- під час обрання платної форми навчання дане рішення не узгоджувалося з відповідачем;

- стягнення додаткових витрат у відсотковому від доходів значенні скаржник вважає безпідставним;

- судом першої інстанції не взято до уваги матеріальний стан відповідача та стан його здоров`я;

- звертаючись до суду із позовом, позивач не повідомила, що у відповідача є друга дитина та на яку він сплачує аліменти (а.с. 43-75).

Ухвалами Одеського апеляційного суду (у складі колегії суддів: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Коновалової В.А., Таварткіладзе О.М.) від 06 червня 2025 року та 16 червня 2025 року за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду (а.с. 81-82, 85).

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2025 виключено зі складу колегії суддю Таварткіладзе О.М. та здійснено заміну на учасника постійно діючої колегії суддю Кострицького В.В.

У судовому засіданні 28.10.2025 представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Сторони, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, оскільки у відповідності до вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК України представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 та представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 отримали судові повістки на 28.10.2025 в електронних кабінетах підсистеми «Електронний суд» 28.09.2025, що підтверджується довідками про доставку електронного документа (а.с. 95-95зв.), крім того, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, до судового засідання не з`явилися, що в силу положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_1 , видане Прилиманською сільською радою Овідіопольського району Одеської області 14 серпня 2007 року на підставі актового запису № 42, складеного вказаним відділом 14 серпня 2007 року (а.с. 8).

Згідно з рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 березня 2020 року, справа № 509/5614/19, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 12).

Сторонами не оспорюється той факт, що їх донька проживає разом із позивачкою.

Згідно з довідкою Одеської державної академії будівництва та архітектури № 06-28/24 від 29 серпня 2024 року ОСОБА_4 зарахована з 01 вересня 2024 року на 1 курс Архітектурно-художнього інституту ОДАБА (IV рівень акредитації) денної контрактної форми навчання по програмі ОР бакалавр з архітектури та містобудування. Термін навчання 4 роки - по 30 червня 2028 року (а.с. 9).

Відповідно до договору про оплату освітньої послуги № Д197-24 від 15 серпня 2024 року, укладеного між вказаним учбовим закладом та ОСОБА_1 , вартість платної освітньої послуги за роками навчання становить: 2024/2025 н.р. - 35200 грн; 2025/2026 н.р. - 40900 грн; 2026/2027 н.р. 40900 грн; 2027/2028 н.р. - 40900 грн (а.с. 10-10 зв).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка просить стягнути аліменти на навчання дитини, але під час судового розгляду було встановлено, що дитина на час подання позову є неповнолітньою дитиною, а тому посилання позивачки на норми ст. 199 СК України є помилковими, однак позивачка фактично здійснює додаткові витрати на утримання неповнолітньої дитини, які пов`язані з навчанням дитини, у зв`язку з цим відповідно до ст. 182, 184, 185 СК України та враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище позивачки та відповідача, суд вважав можливим стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти в розмірі 1/6 частини від всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня подання позову з 09 вересня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Переглядаючи оскаржуване рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідаючи на довід апеляційної скарги про неналежне сповіщення відповідача про розгляд справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасник справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі, якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 вересня 2024 року за позовом ОСОБА_1 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження, призначено слухання справи на 31 жовтня 2024 року о 14.15, встановлено відповідачу 15-денний строк з дня отримання копії цієї ухвали на подання відзиву (а.с. 15).

Згідно з супровідним листом від 12 вересня 2024 року за вих. № 509/5263/24/9267/2024 копія ухвали про відкриття разом із копією позову з додатками направлена на адресу відповідача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) (а.с. 16).

В матеріалах справи наявні довідки секретаря судового засідання від 31 жовтня 2024 року, від 13 січня 2025 року та від 27 січня 2025 року про те, що сторони в судове засідання не з`явилися (а.с. 22, 36, 37).

Разом з тим, щодо фактичного сповіщення сторін по справі про дату, час та місце судових засідань, окрім розписки із фіскальним чеком Укрпошти від 31.10.2024 про відправлення ОСОБА_2 рекомендованого листа із судовою повісткою на 13.01.2025, матеріали справи відомостей (наприклад, довідкових листів про перенесення/відкладення розгляду справи та направлення судовий повісток сторонам) не містять.

Крім того, згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення судова повістка на 13.01.2025, що направлялася ОСОБА_2 , повернулася до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 25-26).

Повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 752/11896/17-ц та від 10 квітня 2019 року в справі № 461/10610/13-ц).

Такі ж висновки містять постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 127/2871/16-ц, від 19 вересня 2019 року в справі № 361/6095/15-ц та від 04 листопада 2019 року в справі № 753/12524/16-ц.

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, а й основних засад (принципів) цивільного судочинства.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки-повідомлення, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також порушенням вимог статей 128, 130 ЦПК України.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені вимоги закону та розглянув справу за відсутності ОСОБА_2 , щодо якого відсутні докази належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Відсутність у матеріалах справи доказів інформування про розгляд справи позбавила ОСОБА_2 права на участь у судовому процесі та на захист своїх інтересів під час розгляду справи в суді першої інстанції, що є порушенням принципу змагальності та рівності сторін у процесі, а також обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки таке є одним із обґрунтувань апеляційної скарги.

Щодо суті спору.

Як вже зазначалося вище, в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 липня 2023 року (справа № 509/2139/23) з відповідача на її користь на утримання дочки стягнуто аліменти у розмірі до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , та на положення ст. 199 СК України і зазначала, що відповідач має можливість допомагати матеріально своїй дочці і надалі до 23 років, мається на увазі після 28 липня 2025 року - досягнення нею повноліття - за умови її навчання.

При цьому, на момент звернення до суду із вказаним позовом (09.09.2024) дочці сторін було 17 років.

Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

З огляду на викладене позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів - предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Згідно з пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема, у статті 16 ЦК України, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 у справі № 917/1739/17 зазначено, що правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Отже, підставами позову позивачка на власний розсуд обрала навчання дочки сторін у учбовому закладі і те, що у разі якщо неповнолітня станом на час звернення до суду дочка сторін буде продовжувати навчання, то відповідач має сплачувати аліменти на її утримання і надалі до досягнення дочкою віку 23-х років, а правовою підставою позову зазначила вимоги ст. 199 СК України.

Враховуючи, що на час подання позову дочка сторін була неповнолітньою, суд першої інстанції вважав посилання позивачки на ст. 199 СК України помилковими, а тому зазначив, що фактично позивачка здійснює додаткові витрати на утримання неповнолітньої дитини, які пов`язані з її навчанням та у зв`язку з цим задовольнив позов частково, стягнувши з відповідача на користь позивача додаткові витрати на утримання неповнолітньої доньки сторін у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09 вересня 2024 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 39).

Довід апеляційної скарги про помилковість висновків суду через порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права є грунтовним.

Так, главою 15 СК України врегульовано обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання, зокрема, щодо способів виконання батьками обов`язку утримувати дитину (ст. 181),обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів (ст. 182), визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини та у твердій грошовій сумі (ст. 183, 184), крім обов`язку виконувати свої обов`язки щодо аліментного утримання дитини законодавець виокремлює і обов`язкову участь батьків у додаткових витратах на дитину (ст. 185 ).

Зокрема, розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно (ч. 2 ст. 185 СК України).

Ці правила стосуються особливих обставин, приблизний перелік яких визначений зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні. Такі особливі обставини є індивідуальними у кожному конкретному випадку та підлягають доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

При цьому, навчання особи з метою здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини, а тому такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні статті 185 СК України (постанова Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 336/1488/19).

Натомість, главою 16 внормовано обов`язки батьків утримувати повнолітніх дочку, сина та його виконання, статтею 199 СК, зокрема, визначено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання.

Стягнення із батьків аліментів на повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах, правовідносини обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання та передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Тобто, у випадках, коли повнолітні дочка, син потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України не застосовуються, оскільки зазначені правовідносини регулюються статтею 199 СК України.

Аналіз наведено свідчить про те, що вимоги про стягнення додаткових витрат (ст. 185 СК України) та про утримання повнолітньої дочки, сина, які продовжують навчання (ст. 199 СК України) мають різний предмет доказування.

Суд наведеного до уваги не взяв, в порушення правил ч. 1 ст. 13 ЦПК України та за умови відсутності в матеріалах справи будь-яких заяв позивачки про зміну предмету або підстав позову, самостійно, на власний розсуд змінив підстави та предмет позову та визначив вимоги позивачки про стягнення аліментів як вимоги про додаткові витрати на утримання дитини до досягнення нею повноліття, хоча позивачка чітко зазначала про своє бажання отримувати саме аліменти на дочку після досягнення нею віку 18 років за умови її подальшого навчання.

За таких обставин, заявлені позивачем вимоги про стягнення аліментів в порядку ст. 199 СК України були передчасними, що не враховано судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, а часткове задоволення позову на підставі ст. 185 СК України є виходом за межі позовних вимог, що суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, з огляду на що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції матеріального стану відповідача, стану його здоров`я та належної сплати ним аліментів, колегія суддів до уваги не бере, оскільки всі вони стосуються спростування відповідачем вимог про стягнення додаткових витрат на дитину, що не входить до предмету доказування у даній справі, у зв`язку з цим, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Оскільки суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення станом на час його ухвалення з урахуванням вимог ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом апеляційної інстанції за наявними в ній і додатково поданими доказами, а на час ухвалення оскаржуваного рішення дочка сторін була неповнолітньою і на її утримання позивачка отримувала аліменти, то законом не передбачено подвійне стягнення аліментів, що є підставою для відмови у задоволенні таких позовних вимог.

Вказане не позбавляє позивачку як мати, з якою проживає повнолітня дочка, яка продовжує навчання, звертатися до суду із позовом в порядку ст. 199 СК України.

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України, частково задовольняючи апеляційну скаргу, скасовує оскаржуване рішення та ухвалює нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 цієї статті визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з абз. 3 п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10 якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат.

З матеріалів справи вбачається, що за подання апеляційної скарги відповідач сплатив судовий збір у розмірі 1816,8 грн (а.с. 75).

Оскільки за результатами перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, враховуючи, при цьому, що позивач на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору в усіх судових інстанціях, то судовий збір, сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги, підлягає компенсації останньому за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, відмовити.

Компенсувати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1816,8 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 31 жовтня 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький