Справа № 350/1244/25
Номер провадження 2/350/685/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2025 року селище Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді Пулика М.В.,

секретаря судового засідання Юречко Т.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

установив:

27.08.2025 ОСОБА_1 звернувся до Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області із позовною заявою до відповідача, у якій просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь аліменти у твердій грошовій сумі 3000 (три тисячі) гривень щомісячно, починаючи з дня подання позову і до зміни матеріального чи сімейного становища.

В основу своїх позовних вимог позивач зіслався на те, що він є особою з ІІІ групою інвалідності. Розмір його пенсії становить 4223,27 грн. Його стан здоров`я ускладнений віковими хворобами, через що він потребує регулярних витрат на лікування. Його син є повнолітнім, працездатним, має можливість отримувати дохід та утримувати його як свого батька. Проте добровільно він матеріально допомогу не надає. Просить визначити розмір аліментів у сумі 3000 гривень щомісячно.

02.10.2025 від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній позов не визнав. Заперечуючи проти позову, відповідач вказав, що він на даний час ніде не працює і не має жодних власних грошових доходів. Його матеріальне становище незадовільне, так як здійснює постійний сторонній догляд за своєю матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка з 03.06.2010 і повічно визнана інвалідом 2-ої групи психічного захворювання. ОСОБА_4 потребує постійного стороннього догляду. Фактично, він та його мати, проживають на її пенсію по інвалідності і призначену на її утримання щомісячну соціальну грошову допомогу їй, як особі, яка потребує стороннього постійного догляду. У зв`язку із здійсненням постійного стороннього фізичного догляду за своєю матір`ю він звільнений від мобілізації до ЗСУ. Крім того він не може, і тих причин, що він хворіє на стійке хронічне психічне захворювання, отримане внаслідок проходження військової служби, у зв`язку з чим був комісований з армії 10.09.1998.

Зазначив, що 18 лютого 1988 року позивач по справі ОСОБА_1 розлучився з його матір`ю та залишив її саму зі ним, коли йому виповнилося 2 роки і мати виховувала його сама одна, незважаючи на наявне у неї психічне захворювання.

Крім того, у позивача окрім нього, є рідна дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка на даний час проживає за кордоном і має можливість надавити йому матеріальну допомогу. А тому просить, у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач у судове засідання не з`явився, направив суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав повністю, просив про задоволення позову.

Відповідач у судове засідання не з`явився, направив суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнав повністю.

Вивчивши матеріали справи, докази на які посилають сторони, як на підставу своїх доводів та заперечень суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що відповідач є сином позивача (а.с.17).

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 є особою пенсійного віку та особою з інвалідністю третьої групи, причина інвалідності - загальне захворювання (а.с.5).

Відповідно до копії довідки №28992-258 розмір його пенсії становить 4223,27 грн. на місяць (а.с.6).

Із долучених відповідачем копій довідки до акту огляду МСЕК серія ААА №098543, копії пенсійного посвідчення інваліда № НОМЕР_1 , копії висновку ЛКК КНП «Рожнятівська багатопрофільна лікарня Рожнятівської селищної ради» №293, копії довідок про отримання соціальної допомоги по догляду (а.с.18-25) вбачається, що мати відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнана інвалідом 2-ої групи психічного захворювання, потребує постійного стороннього догляду, який проводить відповідач.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, висновки суду.

Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтями 263-265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. В мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Даючи оцінку вимозі позивача про стягнення аліментів з сина на його утримання та доказам, які він наводить на обґрунтування заявлених вимог, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.

Статтею 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Обов`язок повнолітніх дітей утримувати батьків чинним законодавством не пов`язується з працездатністю дітей і їх можливістю надавати батькам матеріальну допомогу та виникає на підставі сукупності наступних умов:

- походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення);

- непрацездатність матері, батька (тобто вони є особами, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» або особами з інвалідністю);

- потреба матері, батька в матеріальній допомозі.

Отже, зобов`язання повнолітніх «дітей» утримувати своїх батьків не виникає в разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. При цьому варто закцентувати увагу на тому, що обов`язок повнолітніх «дітей» не пов`язується з їхньою працездатністю й можливістю надавати батькам матеріальну допомогу (це зазначено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №212/1055/18-ц), хоча, звичайно, цей чинник ураховують при визначенні розміру аліментів відповідно до ч. 1 ст. 205 СК України.

Стаття 202 Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги. При цьому, право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Зазначений правовий висновок викладено Верховним судом України у постанові від 13 квітня 2016 року в справі № 6-3066цс15.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 10 жовтня 2018 року в справі № 301/160/17.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Статтею 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» передбачено, що прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Розмір прожиткового мінімуму для основних соціальних і демографічних груп населення встановлюється законом про державний бюджет на відповідний рік.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" встановлено прожитковий мінімум осіб, які втратили працездатність - 2361 гривні.

Із матеріалів справи вбачається та не заперечувалось позивачем, що він є пенсіонером, особою з інвалідністю ІІІ групи, і перебуває на обліку в Калуському об`єднаному управлінні ПФУ в Івано-Франківській області та згідно долучених довідок про доходи за періоди: січень 2025 - лютий 2025 розмір отримуваної пенсії щомісячно становив 3835,27 грн., березень 2025 - червень 2025 розмір отримуваної пенсії щомісячно становив 4223.27 грн. (а.с.6), тобто позивач отримував пенсію в розмірі понад встановлений законом прожитковий мінімум.

Співвідношення доходу позивача до встановленого законодавцем розміру прожиткового мінімуму має суттєве значення під час вирішення спору за вимогами, пред`явленими на підставі статей 202, 205 СК України, які визначають підстави виникнення обов`язку повнолітніх дочки, сина утримувати батьків та порядок визначення розміру присуджених аліментів. Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 210/2171/16-ц (провадження № 61-20845св18).

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Позивач повинен довести необхідність отримання такої допомоги.

Обґрунтовуючи свою потребу в матеріальній допомозі позивач вказує лише на те, що він є непрацездатний, несе значні витрати на своє лікування та потребує матеріальної допомоги. Доказів щодо неможливості забезпечити належне, призначене лікарем, лікування та оздоровлення, матеріали справи не містять. Зокрема, позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що розмір отримуваної ним пенсії є нижчим за розмір необхідних щомісячних витрат на ліки, харчування та інші витрати. Посилання позивача на незадовільний стан здоров`я не підтверджують обставин його щомісячних витрат на лікування, які перевищують його дохід у вигляді пенсії.

Обов`язок утримувати батьків покладається на усіх дітей, а позивач крім сина, відповідача по справі має також повнолітню та працездатну доньку - ОСОБА_6 , що не заперечувалось позивачем, при цьому з позовом до неї, щодо надання утримання він не звертався.

Посилаючись на потребу в допомозі від відповідача та недостатність коштів для задоволення своїх потреб, позивач в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не надав суду доказів щодо розміру своїх витрат на забезпечення життєдіяльності.

Виходячи з наведеного, судом не встановлено обов`язкової сукупності таких юридичних фактів, які давали б достатні підстави покласти на відповідача, який веде постійний догляд за хворою матір`ю, обов`язок утримувати непрацездатного батька, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 1-4, 19, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

На рішення може бути подана апеляція до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14.11.2025.

Суддя: