КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/7582/2025
справа №756/7246/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Верланова С.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Тихої О.О., повне судове рішення складено 23 грудня 2024 року,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, -

встановив:

1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову.

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним.

В обґрунтування позову зазначає, що у період з 05 лютого 2008 року по 13 червня 2008 року позивачкою надано у борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 24 200 доларів США. Відповідач своїх зобов`язань в обумовлені у розписках строки не виконав, грошові кошти позивачці не повернув, у зв`язку із чим вона була змушена звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за договорами позики.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 21 травня 2013 року у справі №756/616/13-ц з ОСОБА_2 на користь позивачки стягнуто грошові кошти за договорами позики від 05 лютого 2008 року, 01 квітня 2008 року та 13 червня 2008 року у розмірі 24 200,00 доларів США, що за офіційним курсом на день ухвалення рішення становило 193 358,00 грн; три проценти річних від простроченої суми у розмірі 11 679,45 грн, а всього 205 037,45 грн; судові витрати у розмірі 2 050,37 грн.

16 листопада 2013 року між позивачкою та ОСОБА_2 укладено договір про розстрочку виконання грошових зобов`язань, згідно з яким відповідач зобов`язався повернути грошові кошти у розмірі 24 200,00 доларів США до 31 грудня 2017 року. ОСОБА_2 боргові зобов`язання виконав частково, повернувши позивачці у строк до 01 серпня 2017 року борг у розмірі 11 709,77 доларів США, після чого припинив погашати борг.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 21 липня 2022 року, яке набрало законної сили 16 лютого 2023 року, з ОСОБА_2 на користь позивачки стягнуто грошові кошти за договором від 16 листопада 2013 року у розмірі 12 841,43 доларів США; три проценти річних у розмірі 1 155,73 доларів США за користування грошовими коштами; витрати по сплаті судового збору у розмірі 10 510,00 грн.

Одночасно з цим, у липні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Оболонського районного суду міста Києва із заявою про скасування заходів забезпечення позову у справі №756/616/13-ц у зв`язку із повним виконанням рішення суду від 21 травня 2013 року.

Вказує, що ОСОБА_2 , усвідомлюючи існування боргу та укладеного договору від 16 листопада 2013 року про розстрочку виконання грошових зобов`язань за договорами позики від 05 лютого 2008 року, 01 квітня 2008 року та 13 червня 2008 року, після ухвалення Оболонським районним судом м. Києва рішення від 21 липня 2022 року та усвідомлюючи наслідки його примусового виконання, звернувся до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 01 вересня 2022 року заяву ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову задоволено. Скасовано арешт рухомого майна, що належить ОСОБА_2 , а саме транспортного засобу марки MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в., номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_2 , накладений ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 12 липня 2013 року у цивільній справі №756/616/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

У подальшому вказаний автомобіль ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 15 листопада 2022 року №7296/22/1/042179.

Станом на час звернення до суду із цим позовом рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 липня 2022 року не виконане.

Позивачка уважає, що вказаний правочин є фіктивним та таким, що має на меті виключно ухилення відповідача ОСОБА_2 від виконання вказаного рішення Оболонського районного суду міста Києва. Фіктивність укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 правочину підтверджується тим, що після укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 продовжив користуватися автомобілем.

З огляду на ті обставини, що оспорюваний договір купівлі-продажу автомобіля укладений 15 листопада 2022 року, тобто у період настання у відповідача зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором (позивачем) за судовим рішенням, транспортний засіб продовжує перебувати у користуванні ОСОБА_2 (попереднього власника), у ОСОБА_2 відсутнє нерухоме майно, за рахунок якого він може виконати свої зобов`язання з повернення грошових коштів, позивачка вважає, що є усі підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу марки MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в., номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 15 листопада 2022 року № 7296/22/1/042179.

Вказує, що орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 8 000,00 гривень.

Мотивуючи наведеним, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу марки MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в., номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , від 15 листопада 2022 року №7296/22/1/042179, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

2. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 04 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що відсутні підстави вважати, що сторони договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7296/22/1/042179 від 15 листопада 2022 року «вживали право на зло» з метою унеможливлення звернення стягнення на автомобіль MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в., що, у свою чергу, зумовило для позивача настання негативних наслідків.

Суд вказав, що позивачем не доведено сам факт настання для неї негативних наслідків у вигляді неможливості виконання судового рішення про стягнення на її користь грошових коштів через відчуження відповідачем ОСОБА_2 належного йому автомобіля з огляду на те, що на теперішній час рішення суду про стягнення з відповідача ОСОБА_2 перебуває на примусовому виконанні, під час якого згідно статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, зокрема, шляхом звернення стягнення на майно і кошти боржника.

Крім цього, суд звернув увагу, що у ОСОБА_2 , як боржника, наявне інше майно (доходи), за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором ОСОБА_1 за рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що ОСОБА_2 систематично ухилявся від виконання зобов`язань перед ОСОБА_1 протягом 17 років. Після ухвалення 21 липня 2022 року рішення Оболонським районним судом міста Києва рішення про стягнення грошових коштів у розмірі 12 841,43 доларів США - суми основного боргу, 1 155,73 доларів США - 3% річних, 10 510,00 гривень судового збору, ОСОБА_2 ініціював скасування арешту на автомобіль MITSUBISHI LANCER, 2007 р.в. і продав його ОСОБА_4 15 листопада 2022 року, що є очевидним зловживанням правом з метою уникнення виконання судового рішення.

Зазначає, що після повторного відкриття виконавчого провадження НОМЕР_3 у 2024 році установлено, що єдине наявне майно ОСОБА_2 - частка квартири, яка не може бути реалізована через проживання там неповнолітніх дітей. Доходів боржник не має. Попереднє виконавче провадження НОМЕР_4 було закрите як безрезультатне. Отже, автомобіль був єдиним реальним активом, за рахунок якого позивачка могла задовольнити свої вимоги. Відчуження цього майна фактично позбавило її права на виконання рішення суду.

Звертає увагу, що арешт на автомобіль був накладений ще у 2013 році, однак скасований лише у липні 2022 року - через кілька днів після ухвалення рішення суду про стягнення боргу. Це свідчить про умисність дій відповідача. Незважаючи на формальну відсутність обтяжень у реєстрі на момент продажу, суд мав оцінити обставини справи, а не лише реєстраційні дані. Більше того, автомобілем фактично продовжує користуватись ОСОБА_2 , що підтверджує фіктивність правочину.

Вказує, що орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 10 000,00 гривень.

Мотивуючи наведеним, просить суд рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 грудня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким вимоги позову задовольнити.

4. Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу.

17 березня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив Білас Л.В. , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на апеляційну скаргу. Посилається на необґрунтованість апеляційної скарги, вказуючи, що така не містить посилань на норми закону, які, на думку скаржниці, порушив суд першої інстанції.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін.

17 березня 2025 року адвокатом Білас Л.В., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подано заяву про приєднання письмових документів до відзиву, у якій просить суд приєднати до відзиву довідку із АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення із ОСОБА_2 за виконавчим провадженням з примусового виконання виконавчого листа №756/170/21 у розмірі 46 000,00 гривень та ухвалу Верховного Суду від 17 лютого 2025 року про відкриття касаційного провадження у справі №756/170/21 (том 2 а.с. 30).

17 березня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу.

В обґрунтування відзиву вказує, що договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , є реальним, оплатним і повністю виконаним обома сторонами. ОСОБА_3 отримав автомобіль Mitsubishi Lancer 2007 року випуску, оплатив його, і набув право власності як добросовісний набувач.

Жодних доказів фіктивності правочину позивач не надав. Визнання договору недійсним не є ефективним способом захисту порушеного права у даному випадку, а сама апеляційна скарга не містить належного обґрунтування неправомірності рішення суду першої інстанції.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін.

5. Позиція учасників справи.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.

6. Позиція суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

7. Фактичні обставини справи, установлені судом.

З матеріалів справи установлено, що заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 травня 2013 року у справі № 756/616/13-ц з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти за договорами позики від 05 лютого 2008 року, 01 квітня 2008 року та 13 червня 2008 року (копії відповідних розписок також наявні у матеріалах справи) у розмірі 24 200 доларів США, що за офіційним курсом на день ухвалення рішення становило 193 358,00 грн; три проценти річних від простроченої суми у розмірі 11 679,45 грн., а всього 205 037,45 грн; судові витрати у розмірі 2 050,37 грн (том 1 а.с. 9-10).

Постановою державного виконавця від 16 липня 2013 року ВП НОМЕР_6 накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 (том 2 а.с. 12).

Постановою державного виконавця від 26 листопада 2013 року ВП НОМЕР_6 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/756/1289/13 від 12 липня 2013 року закінчено згідно заяви стягувача, борг сплачено в повному обсязі (том 2 а.с. 13).

З даних постанови головного державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Ченківського О.О. від 08 листопада 2013 року, винесеної в межах ВП № НОМЕР_5, убачається, що стягувач ОСОБА_1 08 листопада 2013 року звернулася до ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві із заявою за вх. № 14079, у якій зазначила про повне виконання боржником ОСОБА_2 рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21.05.2013 у справі № 756/616/13-ц, у зв`язку з чим вказаною постановою головним державним виконавцем знято арешт з усього майна боржника ОСОБА_2 , накладеного постановою ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві від 16.07.2013; знято з розшуку автомобіль MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в., номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_2 , оголошений постановою ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві від 09 жовтня 2013 року (а.с.60).

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 01 вересня 2022 року заяву ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову задоволено; скасовано арешт рухомого майна, що належить ОСОБА_2 , а саме транспортного засобу марки MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в., номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_2 , накладений ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 12.07.2013 у цивільній справі № 756/616/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу (том 1 а.с. 16).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 21 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти за договором від 16 листопада 2013 року у розмірі 12 841,43 доларів США; три проценти річних у розмірі 1 155,73 доларів США за користування грошовими коштами; витрати по сплаті судового збору у розмірі 10 510,00 грн (том 1 а.с. 11-15).

15 листопада 2022 року на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №7296/22/1/042179, укладеного між ТОВ «СА ДРАЙВ» від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , останній набув у власність автомобіль MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в., номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_2 . Згідно пункту 3.1 договору ціна продажу становить 50 000,00 грн (том 1 а.с. 167).

Постановою державного виконавця ВП НОМЕР_4 від 08 травня 2023 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №756/170/21, виданого Оболонським районним судом міста Києва 12 квітня 2023 року про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів за договором від 16 листопада 2013 року у розмірі 12 841,43 доларів США; три проценти річних у розмірі 1 155,73 доларів США за користування грошовими коштами; витрати по сплаті судового збору у розмірі 10 510,00 грн (том 1 а.с. 18).

Постановою державного виконавця від 16 травня 2023 року ВП НОМЕР_4 ВП НОМЕР_4 накладено арешт на майно, що належить боржнику - частини квартири АДРЕСА_1 (том 2 а.с. 18).

Постановою державного виконавця від 07 липня 2023 року ВП НОМЕР_4 накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, що належить ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрати виконавчого провадження, штрафів , що становить 52 433,91 гривень (том 2 а.с. 19).

Постановою державного виконавця від 16 квітня 2024 року виконавчий лист №756/170/21 від 12 квітня 2023 року повернуто стягувачу у зв`язку із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення (том 2 а.с. 22).

Постановою державного виконавця від 01 травня 2024 року відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_7 з виконання виконавчого листа №756/170/21 від 12 квітня 2023 року (том 2 а.с. 24).

З даних витягу із розпорядження №440 від 12 червня 2024 року "Про деякі питання надання дозволу на укладення правочинів, що стосуються майнових прав та інтересів дітей" убачається, що Оболонському відділу Державної виконавчої служби у місті Києві відмовлено у наданні дозволу на реалізацію частки квартири АДРЕСА_1 , в межах виконавчого листа №756/170/21 від 12 квітня 2023 року, виданого Оболонським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_2 боргу. У вищевказаній квартирі зареєстровані та мають право проживати діти: неповнолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і малолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьки яких згоди на реалізацію частки квартири не надали (том 2 а.с. 26).

З даних листа Оболонського ВД ВС у місті Києві від 23 січня 2025 року НОМЕР_7/13 убачається, що станом на 23 січня 2025 року грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом №756/170/21 від 12 квітня 2023 року не стягувались (том 2 а.с. 27).

8. Мотиви, якими керується колегія суддів апеляційного суду, та застосовані норми права.

Згідно частини 1 статті 15, частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 статті 16 ЦК України).

Згідно частини 1 та 2 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина 2 статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина 3 статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанови Верховного Суду у справі від 24 липня 2019 року № 405/1820/17 та від 28 листопада 2019 року № 910/8357/18).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Аналогічні за змістом висновки стосовно фраудаторних правочинів висловлено Верховним Судом у постановах від 03 березня 2020 року у справі № 910/7976/17, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 03 березня 2020 року у справі № 916/3600/15, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 04 серпня 2020 року у справі №04/14-10/5026/2337/2011.

Сутність зловживання правом полягає у вчиненні особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Дії особи, які полягають у здійсненні свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Такий висновок наведений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17.

З матеріалів справи убачається, що укладення оспорюваного договору купівлі-продажу транспортного засобу від 15 листопада 2022 року відбулось після ухвалення Оболонським районним судом міста Києва рішення від 21 липня 2022 року про стягнення з відповідача на користь позивачки грошових коштів.

Апеляційний суд зазначає, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу (фраудаторний правочин). Такий договір може бути визнаний недійсним, якщо його сторони діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, укладаючи договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Висновок суду першої інстанції в тій частині, що відповідач має інше майно, зокрема 1/4 частки квартири, є помилковим, оскільки розпорядженням №440 від 12 червня 2024 року "Про деякі питання надання дозволу на укладення правочинів, що стосуються майнових прав та інтересів дітей" убачається, що Оболонському відділу Державної виконавчої служби у місті Києві відмовлено у наданні дозволу на реалізацію частки квартири АДРЕСА_1 , в межах виконавчого листа №756/170/21 від 12 квітня 2023 року, оскільки в квартирі зареєстровані та мають право проживати неповнолітні діти.

Окрім того, є помилковим висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачкою наявності негативних для неї наслідків через відчуження боржником транспортного засобу.

Апеляційний суд зазначає, що правом оспорювати правочин Цивільний кодекс України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи».

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Для вирішення питання про визнання недійсними правочинів, оспорюваних заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення таких правочинів на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду з позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину.

Сукупність установлених судом обставин дає підстави для висновку про те, що відчуження транспортного засобу відповідачем не відповідає критеріям розумності та добросовісності, а правочин підлягає визнанню недійсним на підставі пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин 3, 6 статті 3 та статті 13 Цивільного кодексу України з підстав недопустимості зловживання правом. Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього певного зобов`язання, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності. Отже, вимогу про визнання вчиненого відповідачем правочину недійсним апеляційний суд визнає обґрунтованою.

Щодо долученої на стадії апеляційного перегляду за клопотанням відповідача ОСОБА_2 виписки по картковому рахунку за період 10 жовтня 2024 року - 17 березня 2025 року, апеляційний суд зазначає, що така містить відомості про стягнення за виконавчим провадженням, починаючи з лютого 2025 року, тобто після ухвалення рішення судом першої інстанції у цій справі. Дані вказаної виписки не спростовують наведеного вище висновку апеляційного суду щодо фраудаторності правочину по відчуженню транспортного засобу.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на постановлення Верховним Судом ухвали від 17 лютого 2025 року у справі №756/170/21, згідно якої відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року, апеляційний суд уважає недоречним, оскільки постановою Верховного Суду від 29 липня 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 ? адвоката Білас Л.В. залишено без задоволення, ухвалу Оболонського районного суду міста Києва та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року залишено без змін.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи убачається, що позивачкою сплачено судовий збір у зв`язку із зверненням до суду першої інстанції 1073,60 грн (том 1 а.с. 22), а також у зв`язку із звернення до суду апеляційної інстанції 1610,40 грн (том 2 а.с. 10), а всього 2684,00 грн що підлягає стягненню з відповідачів в рівних частках на користь позивачки.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 грудня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення такого змісту.

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу марки MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в., номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , від 15 листопада 2022 року №7296/22/1/042179, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат по 1342,00 грн з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді С.М. Верланов

В.В. Соколова