Провадження № 2/742/813/25
Єдиний унікальний № 733/780/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року місто Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі

головуючого судді Ільченка О.І.,

за участю секретаря судового засідання Голушко Н.А.,

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Лутай Н.М.,

представника відповідача-2 ОСОБА_2 адвоката Андрійко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу обладнання, повернення обладнання та встановлення порядку користування майном,

У С Т А Н О В И В :

Представниця позивача ОСОБА_1 адвокат Лозова Н.В. (далі - Позивач) звернулася до суду з уточнюючою позовною заявою до ФОП ОСОБА_3 (далі - Відповідач-1) та ФОП ОСОБА_2 (далі - Відповідач-2), у якій просить визнати недійсним договір №1 купівлі-продажу обладнання від 25 травня 2020 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 ; застосувати наслідки недійсності правочину договору № 1 купівлі-продажу обладнання від 25 травня 2020 року та зобов`язати ОСОБА_2 повернути у володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_3 майно, яке є їх спільною сумісною власністю, а саме: котел опалювальний водогрійний КВм(а)-0.82-04 заводський № 337; котел опалювальний водогрійний КВм-1.00-01(GР-6) заводський № 16; котел опалювальний водогрійний КВм(а)-0.30 заводський № 272; котел опалювальний водогрійний КВм(а)-0.50 заводський № 128; лічильник тепла СВТУ-10 М, заводський № 71217; моторедуктори НА62F 2,2 кВт 1400 об/хв - 4 шт.; теплообмінник СТА-24; насосні станції КF5/24L - 3 шт.; системи пом`якшення води Ecosoft FU-1018-Саb - 2 шт; компресорні установки ВКП - 2 шт.; баки розширювальні WRV 500 л - 2 шт.; бак розширювальний WRV 300 л - 1 шт.; пульт керування АКН-2-4.0-S заводський № 8132; пульт керування АКН-2-5.5-S зав. № 8144; циркуляційні насоси WILO BL40/120-2,2/2 - 2 шт.; циркуляційні насоси WILO BL50/150-5,5/2 - 2 шт.; насосні станції М-99/24 L - 3 шт.; циклон СЦН 40-400x4 - 1 шт.; системи паливоподачі (САТ) шнекові - 2 шт. Також просить встановити порядок користування вищевказаним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з цільовим призначенням такого майна за взаємною згодою сторін.

Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 08.08.1998 року перебувають у шлюбі. За період перебування у шлюбі з 23.03.2016 року ОСОБА_3 набула статусу фізичної особи-підприємця, тому ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вели спільно господарську діяльність за спільно зароблені кошти, у тому числі для придбання необхідного обладнання, з метою отримання прибутку для задоволення сімейних потреб.

Для здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_3 використовувала майно, яке зокрема було придбане у шлюбі за спільні кошти подружжя у 2016-2018 роках, серед якого котел опалювальний водогрійний КВм(а)-0.82-04 заводський № 337; котел опалювальний водогрійний КВм-1.00-01(GР-6) заводський № НОМЕР_1 ; котел опалювальний водогрійний КВм(а)-0.30 заводський № 272; котел опалювальний водогрійний КВм(а)-0.50 № заводський 128; лічильник тепла СВТУ-10 М, заводський № 71217; моторедуктори НА62F 2,2 кВт 1400 об/хв - 4 шт.; теплообмінник СТА-24; насосні станції КF5/24L - 3 шт.; системи пом`якшення води Ecosoft FU-1018-Саb - 2 шт; компресорні установки ВКП - 2 шт.; баки розширювальні WRV 500 л - 2 шт.; бак розширювальний WRV 300 л - 1 шт.; пульт керування АКН-2-4.0-S заводський № 8132; пульт керування АКН-2-5.5-S зав. № 8144;циркуляційні насоси WILO BL40/120-2,2/2 - 2 шт.; циркуляційні насоси WILO BL50/150-5,5/2 - 2 шт.; насосні станції М-99/24 L - 3 шт.; циклон СЦН 40-400x4 - 1 шт.; системи паливоподачі (САТ) шнекові - 2 шт.

Зі справи №927/790/22 Позивачу стало відомо, що вказане майно ФОП ОСОБА_2 витребовує у ФОП ОСОБА_3 в судовому порядку на підставі договору № 1 купівлі-продажу обладнання від 25 травня 2020 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 . Загальна вартість майна становить 1 509 800 грн.

Позивач вказує, що предметом оспорюваного Договору є майно яке придбане подружжям за 3,6 млн грн, хоча ціна такого майна у Договорі становить 1 509 800 грн, що виходить за межі дрібного побутового правочину та потребує письмової згоди Позивача як другого з подружжя. Одна,к Позивач на надавав згоду на передачу у власність вказаного майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Також зазначає, що ФОП ОСОБА_2 (Відповідач-2) знав про те, що ОСОБА_3 перебуває у шлюбі із ОСОБА_1 , та що письмова згода ОСОБА_1 на укладення договору відсутня, а тому ФОП ОСОБА_2 діяв очевидно недобросовісно, без отримання письмової згоди іншого з подружжя, що є безумовною підставою для визнання договору недійсним. Позивач вказує, що повернення майна як наслідок недійсності договору у володіння подружжя з метою його подальшого в використання в інтересах сім`ї є виправданим способом відновлення його порушеного права.

Ухвалою Суду від 08 квітня 2024 року відкрито провадження у справі.

Відповідач-1 ФОП ОСОБА_3 надала до суду відзив у якому визнала, що Позивач та Відповідач-1 є подружжям; також визнає, що майно, вказане у Договорі № 1 купівлі-продажу обладнання від 25 травня 2020 року є спільним майном Позивача та Відповідача-1; визнає, що Позивач допомагає їй у здійсненні підприємницької діяльності, дохід від якої використовується для ведення бізнесу, забезпечення потреб сім`ї та виховання дітей; визнає, що майно є вартісним та є основою вже працюючого бізнесу котрий забезпечує потреби сім`ї; визнає, що Відповідач-2 ФОП ОСОБА_2 обізнаний про те, що вона та Позивач перебувають у шлюбі з 1998 року. Однак, ФОП ОСОБА_3 заперечує наведені позивачем обставини, щодо укладення нею та Відповідачем-2 договору № 1 купівлі-продажу обладнання від 25 травня 2020 року із ФОП ОСОБА_2 , оскільки нею не було укладено вказаний договір, згоду на відчуження майна від чоловіка вона не отримувала, та не мала наміру відчужувати майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Просить у задоволенні позову відмовити, оскільки Договір нею не укладено, а тому право спільної сумісної власності Позивача та Відповідача-1 не було припинене.

Представник Відповідача-2 ФОП ОСОБА_2 адвокат Покотило М.Б. надала до суду відзив, у якому просить відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що Відповідач-2 є власником такого майна на підставі договору № 1 купівлі-продажу обладнання від 25 травня 2020 року. Вказує, що майно не може бути спільним майном подружжя, оскільки було придбане за кошти ФОП ОСОБА_3 , а не за спільні кошти сім`ї ОСОБА_4 . Вважає, що законодавство України не встановлює обов`язку суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи підприємця, у разі якщо такий перебуває у шлюбі, отримувати згоду на укладення правочинів,які стосуються підприємницької діяльності та майна, яке використовується у підприємницькій діяльності. Крім того, договір укладено не у нотаріальній формі, тому вважає що чоловік і дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується.

Також вказує, що ФОП ОСОБА_2 не було відомо про те, що чоловік контрагента вважає обладнання спільною сумісною власністю подружжя, оскільки Відповідачем-1 останнє придбавалося в рамках здійснення підприємницької діяльності. Відповідач-2 повторно зазначає, що право спільного сумісного майна подружжя не порушено обставинами вказаними Позивачем оскільки його дружина заперечує факт укладення договору № 1 купівлі-продажу обладнання від 25 травня 2020 року, про що наявне відкрите провадження у Господарському суді Чернігівської області № 927/790/22.

Ухвалою Суду від 16 липня 2025 року закрито підготовче провадження. Справу призначено до судового розгляду по суті.

У судове засідання Позивач не з`явився, його представник адвокат Лутай Н.М. підтримала вимоги викладені у позовній заяві. Просила позов задовольнити.

Відповідач-1 ФОП ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася. Просила розглядати справу без її участі. Надала до суду клопотання про врахування рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.04.2025 року у справі № 927/790/22, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.09.2025 року, згідно якого судом визнано спростованою обставину укладення між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 . Договору № 1 купівлі-продажу обладнання від 25 травня 2020 року.

Відповідач-2 ФОП ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, його представник адвокат Андрійко О.В. у судовому засіданні категорично заперечила проти задоволення позову, оскільки сторонами не надано доказів перебування майна у ФОП ОСОБА_2 . Також адвокат Андрійко О.В. вказує, що позиція подружжя різниться у тому, що ОСОБА_3 вказує, що не укладала Договір № 1 купівлі-продажу обладнання від 25 травня 2020 року. Крім того, звертає увагу, що саме фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 було придбано спірне майно, а доказів що це є спільним майном подружжя до суду не надано, оскільки саме в рамках підприємницької діяльності було придбане таке майно.

Відповідно до ст. 244 ЦПК України, після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні.

Суд, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, де Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Щодо суті спору суд зазначає наступне. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України.

Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частини другої статті 355 ЦК України, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08 серпня 1998 року по даний час, відтак є подружжям у розумінні чинного цивільного законодавства, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 23).

З 2016 року ОСОБА_3 здійснює підприємницьку діяльність за видом 35.30 Постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря (основний) (т.1 а.с. 84).

На підставі договору купівлі - продажу від 31.05.2016 № 10, ФОП ОСОБА_3 придбала у ТОВ «Котлозавод «Крігер» на умовах попередньої оплати Котел опалювальний водогрійний КВм(а)-0,30 з механічною подачею сипучого палива вартістю 395 761,00 грн. (т.1. а.с. 24-27).

Факт передачі даного товару ТОВ «Котлозавод «Крігер» у власність ФОП ОСОБА_3 підтверджується видатковою накладною від 04.08.2016 № КР-0000125 (т. 1 а.с. 28).

Згідно з договором купівлі - продажу від 31.05.2016 № 11, ФОП ОСОБА_3 придбала у ТОВ «Котлозавод «Крігер» на умовах попередньої оплати Котел опалювальний водогрійний КВм(а)-0,50 з механічною подачею сипучого палива вартістю 513 638,28 грн (т. 1 а.с. 29-32).

Факт передачі даного товару ТОВ «Котлозавод «Крігер» у власність ФОП ОСОБА_3 підтверджується видатковою накладною від 04.08.2016 № КР-0000126 (т. 1 а.с. 33). Факт повної оплати товару ФОП ОСОБА_3 підтверджується платіжними дорученнями від 31.05.2016 № 5, від 23.06.2016 № 17, від 07.03.2017 № 29, від 05.05.2017 № 8 (т. 1 а.с. 34, 35, 36, 37).

Згідно договору купівлі - продажу від 02.08.2017 № 10, ФОП ОСОБА_3 придбала у ТОВ «Котлозавод «Крігер» на умовах попередньої оплати Котел КВм-1,00 з механічною подачею сипучого палива і пневмоочисткою без компресора (заводський номер 16) вартістю 1 400 000,00 грн (т. 1 а.с. 38-41).

Факт передачі даного товару ТОВ «Котлозавод «Крігер» у власність ФОП ОСОБА_3 підтверджується видатковою накладною від 06.11.2017 № КР-000208 (т. 1 а.с. 42).

Факт повної оплати товару ФОП ОСОБА_3 підтверджується платіжними дорученнями від 04.08.2017 № 53, від 14.03.2018 № 292, від 14.03.2018 № 293 (т. 1 а.с. 43, 44, 45).

Згідно договору купівлі - продажу від 22.02.2017 № 5, ФОП ОСОБА_3 придбала у ТОВ «Котлозавод «Крігер» на умовах попередньої оплати Котел КВм(а)-0,82 з механічною подачею сипучого палива і пневмоочисткою (заводський номер 337) вартістю 973 154,00 грн (т. 1 а.с. 46-49).

Факт передачі даного товару ТОВ «Котлозавод «Крігер» у власність ФОП ОСОБА_3 підтверджується видатковою накладною від 26.07.2017 № КР-000126. Факт повної оплати товару ФОП ОСОБА_3 підтверджується платіжними дорученнями від 05.05.2017 № 8 та від 23.02.2018 № 269 (т. 1 а.с. 50, 51).

Також ФОП ОСОБА_3 було сплачено кошти за інше суміжне обладнання, що підтверджується платіжними інструкціями та видатковими накладними, долученими до матеріалів справи (т.1 а.с.52-77, т. 2 а.с. 15, 17-18).

Відповідно до податкових декларацій платника Єдиного податку фізичної особи-підприємця ФОП ОСОБА_3 отримує дохід від підприємницької діяльності (т.1. а.с. 80, 81).

У статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Судом встановлено, що для здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_3 використовує спільно набуте у шлюбі з ОСОБА_1 , зокрема котел опалювальний водогрійний КВм (а)-0.82-04 заводський № 337; котел опалювальний водогрійний КВм-1.00-01(GР-6) заводський № 16; котел опалювальний водогрійний КВм (а)-0.30 заводський № 272; котел опалювальний водогрійний КВм(а)-0.50 № заводський 128; лічильник тепла СВТУ-10 М, заводський № 71217; моторедуктори НА62F 2,2 кВт 1400 об/хв - 4 шт.; теплообмінник СТА-24; насосні станції КF5/24L - 3 шт.; системи пом`якшення води Ecosoft FU-1018-Саb - 2 шт; компресорні установки ВКП - 2 шт.; баки розширювальні WRV 500 л - 2 шт.; бак розширювальний WRV 300 л - 1 шт.; пульт керування АКН-2-4.0-S заводський № 8132; пульт керування АКН-2-5.5-S зав. № 8144; циркуляційні насоси WILO BL40/120-2,2/2 - 2 шт.; циркуляційні насоси WILO BL50/150-5,5/2 - 2 шт.; насосні станції М-99/24 L - 3 шт.; циклон СЦН 40-400x4 - 1 шт.; системи паливоподачі (САТ) шнекові - 2 шт.

Факт використання вищевказаного спільно набутого майна визнає Відповідач-1.

Вказана обставина також підтверджується доданим до матеріалів договором про порядок володіння та користування спільним майном, укладеним між ОСОБА_3 (Дружина) та ОСОБА_1 (Чоловік), з якого вбачається, що Чоловік та Дружина, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, визначили між собою порядок володіння та користування частиною належного їм на праві спільної сумісної власності майна. Укладенням цього Договору Подружжя підтверджує, що спільне майно Подружжя було придбане під час шлюбу та за спільні кошти сім?ї, створеної Подружжям (далі - сім?я ОСОБА_4 ) з метою використання такого майна під час здійснення підприємницької діяльності згідно КВЕД «35.50 Постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря» за його цільовим призначенням та для отримання прибутку (доходу), та в подальшому утримання сім?ї ОСОБА_4 (п. 1.1, 1.2 Договору) (т. 2 а.с. 26-28).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до частини першої, третьої статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частини перша статті 61 СК України).

Таким чином, судом встановлено, що майно, яке ОСОБА_3 та ОСОБА_1 набули у шлюбі належить їм на праві спільної сумісної власності.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя (Постанова Верховного Суду від 18.05.2023 у справі №344/5528/22).

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19).

Враховуючи вказані норми, суд приходить до висновку, що спростувати презумпцію спільності права власності могла дружина (Відповідач-1), однак остання визнала факт набуття майна у шлюбі та його належність їй та Позивачу на праві спільної сумісної власності.

Із матеріалів по справі вбачається, що предметом договору купівлі - продажу обладнання № 1 від 25.05.2020 є майно, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до копії Договору купівлі - продажу обладнання № 1 від 25.05.2020 року ФОП ОСОБА_3 (Продавець) зобов`язується передати у власність ФОП ОСОБА_2 (Покупець), обладнання, що було у використане (далі - «Обладнання»), а Покупець зобов`язується прийняти і оплатити вартість такого Обладнання, а саме: котел опалювальний водогрійний КВм(а)-0.82-04 № 337 та суміжне технологічне обладнання; котел опалювальний водогрійний КВм-1.00-01(GР-6) № 16 та суміжне технологічне обладнання; котел опалювальний водогрійний КВм(а)-0.30 № 272 та суміжне технологічне обладнання; котел опалювальний водогрійний КВм(а)-0.50 № 128 та суміжне технологічне обладнання. Загальна вартість обладнання становить 1 509 800,00 грн. За умовами Договору розрахунок буде здійснюватися шляхом перерахування коштів на особисту карту ОСОБА_3 (картковий рахунок НОМЕР_3 ) або на карту її чоловіка ОСОБА_1 (картковий рахунок НОМЕР_4 ) (т. 1 а.с. 79).

Згідно Специфікації № 1 від 25.05.2020 до Договору № 1 від 25.05.2020 «Перелік суміжного технологічного обладнання до котлів, переданих у власність ОСОБА_2 (Покупця) згідно Договору № 1 від 25.05.2020»: Лічильник СВТУ-10М - 1 шт.; Моторедуктор НА62F 2,2 кВт - 4 шт.; Теплообмінник СТА-24 - 1 шт.; Насосна станція (КF5/24L) - 3 шт.; Водопідготовка FU-1018-Саb - 2 шт.; Компресорна установка ВКП - 2 шт.; Бак розширювальний 500 л - 2 шт.; Бак розширювальний 300 л - 1 шт.; Стандарт АКН-2-4.0-S - 1 шт.; Стандарт АКН-2-5.5-S - 1 шт.; WILO BL40/120-2,2/2 - 2 шт.;WILO BL50/150-5,5/2 - 2 шт.; Насосна станція М-99/24 L - 3 шт.; Циклон СЦН 40-400x4 - 1 шт.; САТ шнековий - 2 шт (т. 1 а.с. 82).

Посилання Відповідача-2 ФОП ОСОБА_2 , про те, що вказане майно було придбано саме фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 , тому не є спільним майном подружжя не заслуговує на увагу, оскільки саме у період перебування сторін у шлюбі було набуте майно, а відтак вказана позиція Відповідача - 2 суперечить презумпції права спільної сумісної власності майна подружжя, так як не оспорюється жодним із подружжям. При цьому, суд враховує, що наявність неспростованої презумпції, для розгляду даної справи немає правового значення, що у Договорі ОСОБА_3 вказана як фізична особа - підприємець, оскільки наявність такого статусу не позбавило чи обмежило її правомочності власника та не змінило правовий режим спільного майна. Вказана позиція узгоджується з Постановою Великої Палати від 14.03.2018 у справі № 2-7615/10, згідно з якою в установленому законом порядку набула статусу фізичної особи - підприємця, не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, який виникає з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому юридичний статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю як фізичної особи, та жодним чином не обмежує їх».

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно із частинами першою, третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

На підставі частини другої статті 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Особливості дрібного побутового договору визначені у частині першій статті 31 ЦК України, за змістом якої правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Оскільки поняття дрібного побутового правочину є оціночним, то в разі спору суд виходячи з оцінки фактичних обставин справи має кваліфікувати правочин як дрібний побутовий або як такий, що не відповідає вказаним у чинному законодавстві вимогам.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Тобто, до кола об`єктів правовідносин відносять матеріально виражені речі.

Оскільки 4 котли та інше суміжне обладнання, що є предметом Договору № 1 від 25.05.2020 є матеріально вираженими речами, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки у розумінні ст. 179 ЦК України сенс необхідності згоди одного з подружжя на укладення другим із подружжя договору, який виходить за межі дрібного побутового, полягає у тому, що кожен з подружжя має право брати участь у розпорядженні майном, зокрема якщо його сукупна вартість перевищує визначені законодавцем межі, встановлені для відповідного правочину.

Зі змісту Договору купівлі-продажу № 1 від 25.05.2020 загальна вартість майна становить 1 509 800 грн, сума якого явно виходить за межі дрібного побутового правочину.

У випадку недотримання вказаної вимоги другий з подружжя (хто не був стороною правочину) може оспорити договір купівлі-продажу на підставі частини другої статті 65 СК України, про що зазначалося вище.

У п. 99 Постанові від 23.01.2024 по справі № 523/14489/15-ц, Велика Палата Верховного Суду, розвиваючи висновок, сформульований у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Як убачається зі змісту Договору купівлі-продажу № 1 від 25.05.2020 року ОСОБА_1 не є стороною договору, однак доказів, наявності згоди ОСОБА_1 на вчинення такого правочину з відчуження спільного майна матеріали справи не містять, як і не спростовано відповідачами твердження ОСОБА_1 про відсутність такої згоди.

У п. 3 Договору купівлі-продажу № 1 від 25.05.2020 року вказано, що розрахунок буде здійснюватися шляхом перерахування коштів на особисту картку ОСОБА_3 , або на карту її чоловіка ОСОБА_1 .

Таким чином, ФОП ОСОБА_2 був обізнаний про те, що ФОП ОСОБА_3 перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 , а тому не міг не усвідомлювати належність спірного майна подружжю ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності та відсутність письмової згоди іншого з подружжя ОСОБА_1 на вчинення відповідного правочину, що свідчить про те, що ФОП ОСОБА_2 діяв очевидно недобросовісно.

Суд, встановивши вищевказані обставини вважає наявними підстави для визнання Договору купівлі-продажу обладнання № 1 від 25.05.2020 року недійсним. Однак, відмовляє у позові у зв`язку з наступним.

Відповідачем-1 заперечується факт укладення Договору купівлі-продажу обладнання № 1 від 25.05.2020, яка вказує, що такий договір нею не укладався, наміру і волі на його вчинення не мала.

У відзивах, наданих до суду, як ФОП ОСОБА_5 (Відповідач-1), так і ФОП ОСОБА_2 (Відповідач-2) звертали увагу на відкрите провадження Господарським судом Чернігівської області у справі № 927/790/22.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень», кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання.

Частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» визначено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

За наведених обставин, суд може самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими, зокрема, судові рішення у справі №927/790/22 за позовом ФОП ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: АТ «Полікомбанк» про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності за зустрічним позовом ФОП ОСОБА_3 , Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: АТ «Полікомбанк», ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про визнання недійсним договору, про яке вказують сторони.

Як вбачається із тексту рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.04.2025 та Постанови Північного апеляційного господарського суду від 18.09.2025 року, Судами визнано спростованою обставину укладення між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 договору купівлі-продажу № 1 від 25.05.2020 року, та вказано, що ФОП ОСОБА_2 не є власником 4 котлів та іншого суміжного технологічного обладнання, яке вказано в тексті договору купівлі - продажу обладнання від 25.05.2020 № 1 та додатку до нього. Тому, він не має права вимагати витребування цього майна від ФОП ОСОБА_3 . Також, відсутні будь - які докази, які підтверджують, що після укладення договору купівлі - продажу обладнання від 25.05.2020 № 1, ФОП ОСОБА_2 використовував у власній підприємницькій діяльності майно, яке є предметом цього договору. Крім того, докази у своїй сукупності свідчать, що у ФОП ОСОБА_3 не було волевиявлення на відчуження власного майна.

Водночас, відмовляючи ФОП ОСОБА_3 у задоволенні зустрічного позову про визнання договору недійсним, Суди вказали, що оскільки договір купівлі - продажу обладнання № 1 від 25.05.2020 є неукладеним, відсутні правові підстави для визнання його недійсним.

Рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.04.2025 року у справі № 927/790/22, залишеного без змін Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.09.2025 року набрало законної сили 18.09.2025.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Загальноприйнято вважати, що преюдиційність (лат. praejudicialis - те, що стосується попереднього судового рішення це можливість прийняття судом як беззаперечними обставин (юридичних фактів), що були встановленні іншим судом в іншій справі та містяться у мотивувальній частині рішення, яке набрало законної сили.

Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду

справа N 753/11000/14-ц від 18 квітня 2018 року вказав, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційність безпосередньо пов`язана з презумпцією істинності судового рішення, конституційною нормою про обов`язковість судового рішення (частина друга статті 129 Основного закону України).

Таким чином, суд бере до уваги, що учасники даної справи є також учасниками справи №927/790/22, не підлягають доказуванню у даній справі обставини того, що договір купівлі - продажу обладнання № 1 від 25.05.2020 не укладався.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зробила висновок про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вказаний висновок також застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) та Касаційним цивільним судом Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2025 року у справі № 759/8167/20 (провадження № 61-10449св23).

Таким чином, неукладений договір не може бути визнаний недійсним.

Зважаючи на вищевикладені обставини, враховуючи, що рішенням Господарського суду Чернігівської області від 24.04.2025 встановлено, що Договір купівлі - продажу обладнання № 1 від 25.05.2020 є неукладеним, та відповідно право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на майно, котре вказане у даному договорі припинене не було, то підстави для задоволення позову відсутні.

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати зі сплати судового збору та витрати на правову допомогу Позивача у справі залишаються за ним та не підлягають до стягнення з Відповідачів так, як суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідачем-2 ФОП ОСОБА_2 заявлена вимога про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 40 000 грн.

Вирішуючи питання про розподіл витрат на правничу допомогу, суд враховує, що згідно ст.59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно ч.1, 2 ст.15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Судом встановлено, що представником Відповідача-2 у даній справі була адвокат Покотило М.Б., з якою ФОП ОСОБА_2 укладено договір про надання правової допомоги № 29/06-23 від 29 червня 2023 року, додаткова угода № 3 до договору про надання правової допомоги (т. 1 а.с. 210, 211) та адвокат Андрійко О.В. (т. 2 а.с. 194, 195). Також надано платіжну інструкцію № 111 від 22 квітня 2024 року на суму 40 000 грн (т.1 а.с. 212).

Згідно з частинами третьою-п`ятою статті 137 зазначеного Кодексу, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або)значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Зі змісту заяви від 31.10.2025 Відповідача-2 ФОП ОСОБА_2 вбачається, що останній вважає, що даний спір не можна віднести до категорії складних справ, що прямо впливає на оцінку розумності, а також вказує, що критерії співмірності витрат на правничу допомогу включають не лише складність справи, але й кількість і тривалість процесуальних дій, а також фактичну інтенсивність участі адвоката у розгляді. Відповідач-2 також звертає увагу, що у даній справі обсяг наданих робіт адвокатом був обмеженим, а всі дії адвокатів типовими та такі, що не потребують підвищеної кваліфікації чи додаткових витрат.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Велика Палата Верховного Суду у справі № 922/1964/21 від 16 листопада 2022 року зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі ВС від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18, вказано, що інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатися тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу по кожному з видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, такого розрахунку позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. Щодо змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, Велика Палата ВС виснувала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Натомість, як убачається із доданих до матеріалів справи, ні адвокатом Покотило М.Б., ні адвокатом Андрійко О.В. представників Відповідача-2 не було надано детального опису виконаних робіт, акту приймання-передачі, розрахунків, деталізованих звітів чи інших документів, які б підтверджували обсяг, виконаних адвокатами послуг, що унеможливлює перевірку судом фактичного обсягу наданої правничої допомоги. Наявний договір про надання правничої допомоги та платіжна інструкція послуг фіксують загальну суму гонорару, однак не містять жодної інформації щодо конкретного змісту, кількості чи тривалості виконаних робіт. За таких обставин неможливо встановити реальну обґрунтованість заявленої до компенсації суми. Крім того, розмір гонорару в сумі 40 000 грн явно перевищує середньоринковий рівень вартості аналогічних правничих послуг у справах подібної складності, що суперечить принципам співмірності, розумності та пропорційності судових витрат.

Суд враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Зважаючи на вище викладене, суд, вважає заявлені витрати у розмірі 40 000 грн. завищеними. Тому, дійшов висновку про зменшення витрат на правничу допомогу до суми 8 000 грн., яка відповідає розумному розміру.

Стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Аналогічні висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.10.2021 № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19, від 17.01.2024 у cправі №910/2158/23.

Керуючись вищевикладеним, на підставі ст. ст. 12, 13, 81, 258-259, 263, 264, 265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) та фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_7 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) про визнання недійсним договору купівлі-продажу обладнання, повернення обладнання та встановлення порядку користування майном.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 (вісім тисяч) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду через Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 13 листопада 2025 року.

Суддя Олександр ІЛЬЧЕНКО