ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7975/25 Справа № 183/2268/25 Суддя у 1-й інстанції - Дубовенко І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Халаджи О.В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика» на рішення Самарського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика», про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати (суддя першої інстанції Дубовенко І.Г.),

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика», про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки виплати заборгованості по заробітній платі при звільненні по день фактичного розрахунку за період з 03 червня 2024 року по 03 березня 2025 року у розмірі 91788,00 грн.

Рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 04.06.2024 року по 03.12.2024 року включно в сумі 86322 гривні 45 копійок без вирахування податків та інших обов`язкових платежів).

Стягнуто з Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика» на користь держави судовий збір в розмірі 1211 гривень 20 копійок.

В решті позовних вимог відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився представник ДГП «Укргеофізика» - Луценко С.В., та подав апеляційну скаргу, в якій він вказав на те, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та без врахування всіх обставин справи.

Скарга мотивована тим, що заборгованість із виплати заробітної плати виникла через нестачу коштів внаслідок відсутності державного замовлення на виконання геологорозвідувальних робіт, а також через те, що площі, на яких виконувались роботи, та виробничі потужності Придніпровської геофізичної розвідувальної експедиції на даний час знаходяться на територіях, тимчасово окупованих російською федерацією або в зоні активних бойових дій.

Також вказує, що за порушення законодавства про працю несе саме роботодавець, а саме Придніпровська геофізична розвідувальна експедиція Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика» незважаючи на його статус відокремленого підрозділу.

ОСОБА_2 , просив рішення суду від 20.05.2025 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Від представника ОСОБА_1 Рябчук С.В., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Учасники справи у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомленні належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.11.1979 року, ОСОБА_3 була прийнята на роботу до Придніпровської геофізичної експедиції тресту «ДНІПРОГЕОФІЗИКА», правонаступником якої є Придніпровська геофізична розвідувальна експедиція Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика».

03 червня 2024 року наказом № 15 по Придніпровській геофізичній розвідувальний експедиції державного геофізичного підприємства «Укргеофізика» ОСОБА_3 була звільнена за власним бажанням, на підставі заяви.

17 червня 2024 року за № 143 видана довідка, відповідно до якої станом на 11 червня 2024 року заборгованість відповідача по заробітній платі позивачу становила 131880,83 грн.

Згідно наданої позивачем бухгалтерської довідки, також виданої Придніпровською геофізичною розвідувальною експедицією державного геофізичного підприємства «Укргеофізика», загальна заборгованість по заробітній платі, станом на 11 червня 2024 року, становить 131880,83 грн.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 183/8495/24 від 25.10.2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.02.2025 року на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 119187,64 грн, яка виплачена підприємством у повному обсязі 03 березня 2025 року. Кінцевий розрахунок підприємство здійснило 03 березня 2025 року.

Згідно довідки № 60 від 04 березня 2025 року, ОСОБА_1 , з червня 2023 року по травень 2024 року була нарахована заробітна плата в сумі 183585,83 грн.

Таким чином, матеріли справі містять переконливі, не спростовані відповідачем, докази про те, що у день звільнення позивачеві не була виплачена в повному обсязі нарахована заробітна плата в розмірі 131880,83 грн.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 183/8495/24 від 25.10.2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.02.2025 року на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 119187,64 грн, яка виплачена підприємством у повному обсязі 03 березня 2025 року.

Остаточний розрахунок з ОСОБА_3 по виплаті заборгованості по заробітній платі при звільненні в сумі 119187,64 здійснений 03 березня 2025 року (виписка по картці/рахунку ОСОБА_3 )

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку, оскільки відповідач не надав доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки подень фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином,закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним Кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, але не більш як за шість місяців.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

З`ясовуючи характер спірних правовідносин, період стягнення середнього заробітку, суд першої інстанції вважав, що свій початок такий період бере з дня наступного за днем звільнення, тобто, 01 липня 2024 року та закінчується 31 грудня 2024 року, тобто, не більш як за шість місяців, як то передбачено положеннями статті 117 КЗпП, з чим повністю погоджується і колегія суддів та що не спростовано відповідачем.

Разом з цим, колегія суддів погоджується і з тим, що за встановлений період порушення трудових прав позивача належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 86322,45 грн, оскільки за Порядком № 100 середня заробітна плата ОСОБА_1 , яка використовується при обрахунку середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільнені повинна бути обрахована від виплат за останні два календарні місяці роботи, що передуються місяцю, в якому позивача було звільнено, та які є двома останніми відпрацьованими місяцями роботи позивача, тобто за квітень-травень 2024 року. Згідно з довідкою № 60 від 04 березня 2025 року дохід позивача за вказані місяці роботи становить суму в розмірі 29652,93 грн., кількість робочих днів за вказаний період 45, а відтак середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за вказаний період складала 658,95 грн., яка розрахована за формулою 38 731,95 (заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні) / 131 (відпрацьовані робочі дні).

При розрахунку суми середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні, судом визначено кількість робочих днів з 04.06.2024 року по 03.12.2024 року (шість місяців відповідно до статті 117 КЗпП), що складає 131 робочий день.

Доводи апеляційної скарги про форс-мажорні обставини, визначені листом ТПП від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1, у зв`язку з чим ним порушено терміни виплати заробітної плати позивачеві при звільненні, як і доводи про відсутність фінансування виробничих баз відповідача, які знаходяться в зоні бойових дій, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки це не доводить відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення, а сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП.

Колегія суддів наголошує, що встановлені судом першої інстанції фактичні обставин справи та правові висновки суду першої інстанції узгоджуються з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 09 червня 2021 року у справі № 213/719/20.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду.

Решта доводів, приведених в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика» залишити без задоволення.

Рішення Самарського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 12 листопада 2025 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи