Справа № 302/1072/25
Провадження № 2/302/440/25
14.11.2025 селище Міжгір`я Закарпатської області
Міжгірський районний суд Закарпатської області в складі:
головуючого, судді Пухальського С. В.,
секретаря судового засідання Сита Л. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Міжгір`я Закарпатської області, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» до ОСОБА_1 ,про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» звернулося до суду з вказаним позовом посилаючись на такі обставини.
26 липня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» (Кредитодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) було укладено договір № 8122598 про надання споживчого кредиту в електронній формі відповідно до вимог статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Умовами договору передбачено, що Кредитодавець надає Позичальнику грошові кошти у сумі 28 200,00 грн строком на 360 днів, із кінцевим терміном повернення 12 січня 2025 року, а Позичальник зобов`язується повернути отримані кошти, сплатити проценти за користування кредитом та інші передбачені договором платежі згідно з графіком платежів (додаток № 1 до договору).
Кредитні кошти були перераховані позичальнику безготівково на банківську картку № НОМЕР_1 .
Договір укладено шляхом електронного обміну повідомленнями через особистий кабінет Позичальника на вебсайті ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА». Ідентифікація Позичальника здійснювалась за допомогою одноразового ідентифікатора, надісланого на його мобільний номер телефону. Введення цього коду в системі кредитодавця засвідчувало згоду з умовами договору та було юридичним підтвердженням його укладення. Договір підписано сторонами електронними підписами, що мають юридичну силу, рівнозначну власноручним підписам, відповідно до вимог Закону України «Про електронні довірчі послуги».
Позичальник підтвердив, що перед укладенням договору йому було надано паспорт споживчого кредиту, а також інформацію, передбачену Законами України «Про споживче кредитування» та «Про фінансові послуги та фінансові компанії», і він погодився з усіма умовами договору.
Відповідно до розділу 6 договору, у разі прострочення зобов`язань з повернення кредиту або сплати процентів Позичальник зобов`язаний сплатити на користь Кредитодавця штрафні санкції, визначені договором.
На виконання умов договору Кредитодавець свої зобов`язання виконав у повному обсязі грошові кошти у визначеній сумі були надані Позичальнику, однак остання належним чином зобов`язання з їх повернення не виконала.
Згідно з розрахунком заборгованості за договором № 8122598 від 26.07.2024 року, станом на дату звернення до суду заборгованість ОСОБА_1 становить 69 146,07 грн, з яких:
- заборгованість за тілом кредиту 24 721,87 грн;
- заборгованість за відсотками 44 424,20 грн.
У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідачки вказаної суми заборгованості, а також судового збору в розмірі 2 422,40 грн і судових витрат у сумі 105,00 грн.
Ухвалою суду від 05 серпня 2025 року по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (т. 1, а.с. 115-116).
Відповідно до вимог частини 5 статті 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачці було встановлено строк в п`ятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву.
Відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
11.09.2025 року через систему «Електронний суд» до суду надійшов відзив на позов (т. 1, а.с. 125-140), в якому представник відповідачки адвокат Москвічов А. С. просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки позивач не довів факту укладення кредитного договору, передачі грошових коштів, існування заборгованості та законності нарахованих відсотків, а порядок укладення договору та його умови не відповідають вимогам законодавства.
Ухвалою суду від 18 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачки адвоката Москвічова А. С. про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін (т. 1, а.с. 149-150).
21.10.2025 року через систему «Електронний суд» до суду надійшли додаткові пояснення (т. 1, а.с. 154-160) за змістом яких представник позивача заперечує проти аргументів представника відповідачки, викладених у його відзиві, як таких, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального та процесуального права, а також на ігноруванні встановлених фактів справи.
Суд, розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання, на підставі наявних у матеріалах справи письмових доказів, дійшов таких висновків.
За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Положення частини 1 статті 205 ЦК України визначають, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
За змістом частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Згідно з частиною 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідно до частини 4 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Положення частини 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до частини 8 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Так, відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована; суб`єкт персональних даних фізична особа, персональні дані якої обробляються; згода суб`єкта персональних даних добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки.
Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.
Судом установлено, що 26 липня 2024 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» було укладено електронний договір № 8122598 про надання споживчого кредиту (далі Договір) (т. 1, а.с. 26-43).
Договір підписано ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису, одноразовим ідентифікатором С3003, 26.07.2024 о 13:27:40 (т. 1, а.с. 44).
До договору про надання споживчого кредиту № 8122598 від 26 липня 2024 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та ОСОБА_1 , позивачем долучено Паспорт споживчого кредиту (т. 1, а.с. 47-51) та Таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки (т. 1, а.с. 45), які також підписано ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису, одноразовим ідентифікатором.
Таким чином, враховуючи, що договір про надання споживчого кредиту № 8122598 від 26 липня 2024 року укладено його сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», чому передувала верифікація відповідачки в інформаційно-телекомунікаційній системі на веб-сайті кредитодавця (creditplus.ua) із зазначенням своїх особистих даних, зокрема, РНОКПП, серії та номеру паспорту, адреси реєстрації місця проживання, реквізитів карткового рахунку, а вказані у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, відтак вказане підтверджує факт його укладення.
Без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, без здійснення входу відповідача на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету укладання договору між сторонами є технічно неможливим. Належних і документальних доказів на спростування тверджень позивача щодо наявності на договорі електронного цифрового підпису одноразового ідентифікатора відповідачем не надано.
Суд звертає увагу, що Договір містить РНОКПП ОСОБА_1 , електронну адресу, і саме такі дані про особи зазначені у відзиві на позовну заяву, тобто вони є актуальними та дійсно їй належать.
Таким чином, підписавши договір про надання споживчого кредиту № 8122598 від 26 липня 2024 року, ОСОБА_1 посвідчила свою обізнаність та згоду з його умовами, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, а саме отримання кредитних коштів позичальником. Відповідачка з власної ініціативи звернулася за отриманням кредиту до вільно обраної нею фінансової установи, а саме Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна», отримавши від останньої всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору.
За таких обставин суд приходить до висновку, що твердження сторони відповідача про неукладення договору не знайшли свого підтвердження.
Згідно умов кредитного договору: сума кредиту (загальний розмір) складає 28 200,00 грн (п. 1.3. Договору); строк кредиту 360 днів (п. 1.4. Договору).
Періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів (п. 1.4. Договору).
У споживача відсутнє право продовжувати строк кредитування або строк виплати кредиту, встановлених Договором, на підставі звернення до Товариства у паперовій формі або в електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора (п.1.4.1. Договору).
Пунктом 1.5. Договору визначено види процентних ставок, що узгоджені сторонами правочину: стандартна 1,50 % в день, знижена 1,35 % в день.
Відповідно до п. 1.5.1. Договору стандартна процентна ставка становить 1,50 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього Договору.
Згідно з п. 1.5.2. Договору знижена процентна ставка 1,35 % в день та застосовується відповідно до наступних умов. Якщо Споживач до 25.08.2024 року або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в Графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, Споживач, як учасник Програми лояльності, отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити Споживач за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати, буде перераховано за зниженою процентною ставкою. У випадку невиконання Споживачем умов для отримання індивідуальної знижки від Товариства, користування кредитом для Споживача здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах, що передбачені цим договором та доступні для інших споживачів, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки. При цьому, Споживач розуміє та погоджується, що застосування зниженої процентної ставки є виключно його правом отримання індивідуальної знижки лише як учасника Програми лояльності та лише за умови виконання ним вимог для її застосування, передбачених цим договором. Споживач погоджується, повністю розуміє та поінформований, що у разі невикористання Споживачем права на отримання знижки (невиконання умов для отримання знижки) застосовується стандартна процентна ставка, при цьому застосування стандартної процентної ставки без знижки, не є зміною процентної ставки, порядку її обчислення та порядку сплати у бік погіршення для Споживача, оскільки надання кредиту за цим договором здійснюється саме на умовах стандартної процентної ставки.
Відповідно до п. 2.1. Договору кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів платіжної картки у випадку, якщо після здійснення (ініціювання здійснення) Товариством платежу за реквізит даної платіжної картки виявиться, що платіж не може бути зарахований на рахунок з будь-яких причин, які не залежать від Товариства (в тому числі, але не виключно у випадку відсутності авторизації платіжної картки). Сторони укладають додаткову угоду про зміну платіжних реквізитів споживача для надання кредиту за цим договором. При цьому, така додаткова угода може бути укладена лише протягом 24-х годин з моменту прийняття Товариством рішення про надання кредиту споживачу. Якщо сторони з будь-яких причин у вказаний строк не укладуть вказану додаткову угоду Споживач втрачає право отримати кредитні кошти за цим Договором, а у Товариства не виникає прострочення кредитора.
Пунктом 2.2. Договору передбачено, що сума кредиту (його частина) перераховується Товариством протягом двох календарних днів з моменту укладення цього Договору. Дати надання кредиту: 26.07.2024 року або 27.07.2024 року. У випадку, якщо Товариство здійснює перерахунок коштів не у день укладання договору, а у наступний календарний день, Графік платежів підлягає коригуванню шляхом зміщення дати повернення кредиту, враховуючи строк кредиту (кількість днів), зазначений в п.1.4 договору, відлік якого в даному випадку починається з моменту надання коштів. Новий графік платежів розміщується Товариством в особистому кабінеті та/або направляється на електронну адресу споживача.
Згідно з п. 2.4. Договору кредит вважається наданим в день перерахування Товариством суми кредиту (загального розміру) за реквізитами, згідно з п.2.1. Договору.
Зі змісту відзиву вбачається, що представник відповідачки посилається на невідповідність поданих позивачем доказів вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та на ненадання виписки з рахунку. Суд вважає такі твердження необґрунтованими з огляду на таке.
26.07.2024 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 укладено договір № 8122598 про надання споживчого кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями та акцепту умов у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до пункту 1.3 договору, кредитодавець надав позичальнику кредит у сумі 28 200,00 грн, а позичальник зобов`язався повернути його та сплатити проценти.
З матеріалів справи встановлено, що під час укладення договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, а кредитні кошти були перераховані на відповідний картковий рахунок відповідача. Факт переказу підтверджений копією договору та інформацією про переказ коштів, наданою ТОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ». Як зазначає представник позивача у додаткових поясненнях, оскільки зазначена фінансова компанія здійснює виключно безготівкові операції, видаткові касові ордери не складаються; надходження грошових коштів на картки клієнтів відображається у вигляді загальних сум, що унеможливлює виділення кожної транзакції окремо.
Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, враховуючи специфіку операцій та договорів, що їх регламентують, підприємство повинно мати відповідні належно оформлені первинні документи, які в сукупності мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що є підставою для формування платником податкового обліку.
Надана позивачем інформація про переказ коштів відповідає вимогам закону, оскільки містить дату оформлення документа (19.05.2025), назву підприємства, зміст та суму операції, реквізити платежу, посаду та підпис відповідальної особи директора ТОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ» Мазуренка Віталія.
Наказ Міністерства фінансів України № 565 від 20.06.2018 року прямо передбачає, що неістотні недоліки первинних документів не можуть бути підставою для невизнання господарської операції, якщо документ у цілому дозволяє ідентифікувати факт операції та її учасників.
Умовами договору передбачено, що кредитодавець перераховує кредитні кошти на поточний рахунок клієнта, але не здійснює його обслуговування.
Доводи відповідача про неможливість встановити приналежність картки на яку здійснено переказ коштів на виконання умов Договору суд відхиляє як необґрунтовані, оскільки саме ця картка була зазначена відповідачкою при проходженні процедури електронної ідентифікації та внесена до кредитного договору як рахунок для отримання коштів.
Таким чином, факт отримання відповідачкою кредитних коштів підтверджений належними та допустимими доказами, а доводи представника відповідача щодо їх неналежності не спростовують встановлених судом обставин.
Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме перерахувало грошові кошти в обумовленій сумі (28 200,00 грн) на банківський рахунок відповідачки, яка самостійно внесла до інформаційно-телекомунікаційної системи товариства номер своєї платіжної картки.
Відповідачем та його представником не надано належних і допустимих доказів того, що сума заборгованості є меншою, не надано власного контррозрахунку.
Доказів належного виконання відповідачкою зобов`язань щодо повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених кредитним договором не надано.
З огляду на наведене, оскільки у встановлений договором строк ОСОБА_1 не повернула кредитні кошти та не сплатила нараховані проценти, які правомірно нараховано кредитором у межах строку дії кредитного договору, у позивача виникло право на їх стягнення в примусовому порядку.
Щодо доводів сторони відповідача про несправедливість у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» визначених умовами договору відсотків, які начебто суперечать принципу розумності та добросовісності, суд зазначає таке.
Частина третя статті 18 цього Закону визначає несправедливими ті умови договору, які передбачають обов`язок споживача сплатити непропорційно велику суму компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним договірних зобов`язань. Така компенсація може застосовуватися лише у випадку прострочення виконання зобов`язання, однак не поширюється на проценти, що є платою за користування кредитом.
Відповідно до статей 1048, 1056-1 ЦК України відсотки становлять звичайну плату за користування кредитними коштами та нараховуються протягом строку дії договору незалежно від того, чи прострочено його виконання. Отже, вони не є видом відповідальності або компенсацією у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».
За встановлених обставин доводи представника відповідачки про порушення її прав як споживача є необґрунтованими, оскільки відсотки нараховано відповідно до приписів цивільного законодавства та умов договору. Суд також бере до уваги, що відповідачка не оспорювала у судовому порядку дійсність чи зміст кредитного договору.
Розмір відсотків та порядок їх нарахування були прямо погоджені сторонами у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому статтею 627 ЦК України, тому підстав для їх переоцінки у судовому порядку не встановлено.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Частина перша статті 133 ЦПК України визначає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 133 ЦПК України до таких витрат належать витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір розподіляється між сторонами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Із матеріалів справи встановлено, що при поданні позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 2 422,40 грн (т. 1, а.с. 1). Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, зазначена сума підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.
Крім того, на підставі наданих доказів (т. 1, а.с. 77, 107) суд встановив, що позивачем понесені витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, а саме витрати на поштові відправлення у розмірі 150,00 грн, які також підлягають стягненню з відповідачки.
Керуючись статтями 2, 3, 10-13, 19, 76-81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354 ЦПК України, суд
Позовну заяву задовольнити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Закарпатського апеляційного суду безпосередньо або через Міжгірський районний суд Закарпатської області з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 14 листопада 2025 року.

Суддя Пухальський С. В.