УХВАЛА

05 листопада 2025року

м. Київ

справа № 357/18336/24

провадження № 61-13578ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу Київської обласної прокуратури на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 11вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Національної поліції в Київській області, Київської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі ГУ НП в Київській області, Київської обласної прокуратури, в якому просив суд стягнути з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь моральну шкоду в розмірі 590 451,60 грн, витрати на юридичну допомогу у кримінальному провадженні в розмірі 15 000,00 грн та витрати на правничу допомогу в межах розгляду даної справи в розмірі 30 000,00 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 вересня 2025 року, позовні вимоги задоволено частково.

Стягнено за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 590 451,60 грн, витрати на правничу допомогу у кримінальному провадженні в розмірі 15 000,00 грн та витрати на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в розмірі 15 000,00 грн.

В іншій частині вимог про стягнення витрат на правову допомогу - відмовлено.

27 жовтня 2025 року засобами поштового зв'язку Київська обласна прокуратура подала до Верховного Суду касаційну скаргу.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Конституційний Суд України 22 листопада 2023 року ухвалив Рішення у справі

№ 10-р(ІІ)/2023 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 1, 5 частини шостої статті 19, пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема, визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2частини третьої статті 389 ЦПК України. У пунктах 7.6. - 7.8. Рішення вказано, що Європейський суд із прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики.

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

У цій справі ціна позову становить 605 451,60 грн,яка не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн * 250 = 757 000,00 грн), а тому судові рішення у справі не підлягають касаційному оскарженню.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що справа оскаржується до Верховного Суду згідно підпункту в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, зокрема якщо касаційна скарга становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для заявника, оскільки предмет спору (стягнення коштів за рахунок державного бюджету) зачіпає питання загальнодержавного значення, а саме рішення суду прямо впливатиме на збереження державного бюджету та упередження безпідставного стягнення з нього коштів в умовах діючого військового стану та значних витрат на обороноздатність країни. При цьому, ухвалення судом касаційної інстанції рішення у даній справі матиме неабияке значення для розгляду аналогічних малозначних справ, стороною в яких є органи прокуратури.

Проте особа, яка подала касаційну скаргу, належним чином не обґрунтовує, чому справа становить значний суспільний інтерес і в чому проявляється виняткове значення саме цієї справи для відповідача. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженим судовим рішенням і, відповідно, не свідчить, що справа становить значний суспільний інтерес і має виняткове значення для відповідача.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Київської обласної прокуратурина рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 вересня 2025 року у справі № 357/18336/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко