ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8193/25 Справа № 201/9512/22 Суддя у 1-й інстанції - Стрельников О. О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №201/9512/22за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційною скаргою представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - адвоката Капля Аліни Степанівни на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2025 року,ухвалене у складі судді Стрельникова О.О., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ФОП ОСОБА_1 звернувся до Солонянського районного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок ДТП в розмірі 85000 грн. 00 коп.

В обґрунтування позову зазначає, що 08 квітня 2020 року о 17 год. 20 хв. в м.Дніпро на нерегульованому перехресті з вул.Казакевича та пр.Богдана Хмельницького, відбулась ДТП за участю відповідача, який постановою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 травня 2020 року був визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП.

Вказує, що оскільки цивільна відповідальність відповідача була застрахована в ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ», власнику автомобіля «FORD KUGA» номерний знак НОМЕР_1 , який було пошкоджено внаслідок ДТП, було виплачено в порядку страхового відшкодування 85000 грн. 00 коп.

Зауважує, що відповідач на момент вчинення ДТП не мав права керування транспортним засобом відповідної категорії, тому у ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» виникло право вимоги в порядку регресу до відповідача.

Зазначає, що 14 травня 2021 року між ТДВ «Ю.ЕС.АЙ» та ФОП ОСОБА_3 укладено договір відступлення права вимоги, за яким ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» відступило своє право регресної вимоги до відповідача.

Вказує, що 01 грудня 2021 року ФОП ОСОБА_3 відступив за договором відступлення права вимоги позивачу право вимоги до відповідача за укладеним договором страхування.

Звертає увагу, що відповідач залишив без виконання звернення ТзДВ «Ю.ЕС.АЙ» щодо сплати страхового відшкодування.

У зв`язку з чим просить у порядку регресу стягнути з відповідача ОСОБА_2 у рахунок відшкодування шкоди заподіяної внаслідок ДТП 85 000 грн. 00коп.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2025 року у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок ДТП відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, представник ФОП ОСОБА_1 - адвокат Капля А.С. подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що дане рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому є незаконним.

В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції суд, розглядаючи спір, неповно з`ясував обставини справи, порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права та ухвалення незаконного й необґрунтованого рішення.

Вважає помилковими висновки Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2025 щодо відмови позивачу у задоволенні позовних вимог, виходячи з їх недоведеності, так як всупереч положень ст. 263 ЦПК України суд першої інстанції не дотримався принципу всебічного розгляду справи, не вжив заходів щодо одержання всіх матеріалів для ухвалення у справі законного рішення, та вирішив спір без їх вивчення, також, судом першої інстанції вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи, що підтверджується доказами, які додатково додаються до апеляційної скарги.

Вказує, що при формуванні позову представником позивача було долучено два договори договір №1/АК від 14 травня 2021 року з витягом до додатку №1, а також договір №1/1/АК від 01 грудня 2021 року з відповідним витягом додатку. Ці документи були подані для підтвердження передачі права вимоги ФОП ОСОБА_1 . Однак під час копіювання та підготовки позовної заяви до суду була допущена помилка випадково було долучено іншу сторінку додатку до договору №1/АК від 14 травня 2021 року.

Вважає, що суд першої інстанції, формально підійшов до аналізу доказів у справі та не встановив фактичні обставини, що підтверджують правонаступництво у праві вимоги, а саме: не вжив заходів для встановлення розбіжностей в наданих витягах додатків до договорів та не витребував у позивача оригінал повного Додатку №1 до Договору №1/АК від 14 травня 2021 року - для його детального дослідження та встановлення наявності чи відсутності особи до якої перейшло право вимоги.

Також вважає, що районний суд фактично самоусунувся від виконання своїх процесуальних обов`язків в частині належного з`ясування обставин справи, чим припустився порушень норм процесуального права, оскільки постановив рішення без дослідження всіх наявних та можливо додатково поданих доказів по справі, що давало б змоги суду справедливо, неупереджено та законно вирішити спір.

Зауважує, що договір відступлення права вимоги № 1/АК від 14 травня 2021 року між ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» та ФОП ОСОБА_3 та послідуючий №1/1/АК від 01 грудня 2021 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_1 має своїм предметом - відступлення права вимоги до боржника про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Вважає, що витрати на надання правничої допомоги, понесені позивачем на стадії розгляду справи в суді першої інстанції у розмірі 3 000 грн. 00 коп. мають бути стягнені з відповідача на користь позивача. Разом з цим, відповідно до п.5.1.4 Договору №2 про надання правової допомоги від 01 грудня 2021 року за надання правової допомоги на стадії розгляду справи в суді апеляційної інстанції не залежно від обсягу її надання (виготовлення документів, участь у судових засідань, тощо) клієнт сплачує адвокату фіксовану суму грошових коштів у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

У зв`язку з чим просить рішення Солонянського районного суду міста Дніпра від 28 травня 2025 року по справі №201/9512/22 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди задовольнити, стягнути з ОСОБА_2 шкоду заподіяну внаслідок ДТП у розмірі 85 000,00 грн., витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 3 000, 00 грн.

Вирішити питання щодо судового збору та понесених ФОП ОСОБА_1 судових витрат на стадії апеляційної інстанції.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Судом установлено, що постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2020 року у справі №932/4664/20 відповідача визнано винуватим у вчинені правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП, за обставин, що 08 квітня 2020 року о 17 год. 20 хв. водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2107», номерний знак НОМЕР_2 , при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Казакевича на пр. Богдана Хмельницького в м. Дніпро, не надав переваги у русі автомобілю марки «FORD KUGA», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_4 , який рухався по головній дорозі пр. Богдана Хмельницького, в результаті чого скоїв з останнім зіткнення.

Згідно полісу № АО№2402700 від 30 листопада 2019 року обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна відповідальність водія транспортного засобу «ВАЗ 2107», номерний знак НОМЕР_2 була застрахована ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ».

Відповідно до страхового акту №20.2/1 складеного ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» ОСОБА_5 за договором страхування №АО №2402700 від 30 листопада 2019 року виплачено 85000 грн. 00 коп.

Дана обставина підтверджується також платіжним дорученням №9832 від 06 липня 2020 року.

З довідки Головного сервісного центру МВС вбачається, що ОСОБА_2 отримав 10 грудня 2020 року посвідчення водія серії НОМЕР_3 на право керування транспортними засобами категорії В.

Пунктом 1.1.1 Договору №1/АК про відступлення права вимоги від 14 травня 2021 року укладеного між ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» та ФОП ОСОБА_3 , передбачено, що боржники особи, які винні/відповідальні за завдання матеріальних збитків, за фактом настання яких первісний кредитор визнав завданні матеріальні збитки страховими випадками та здійснив страхові виплати/страхові відшкодування на користь страхувальників або третіх осіб по укладеним договорам добровільного страхування кредитів, добровільного страхування наземного транспортного засобу та договорам обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, перелік яких зазначено в Реєстрі прав вимог, що наведений у Додатку №1 до цього договору.

З Додатку №1 до договору №1/АК про відступлення права вимоги від 14 травня 2021 року вбачається, що право вимоги до відповідача за договором страхування №АО №2402700 від 30 листопада 2019 року по страховому акту 20.2/1 в переліку відсутнє.

Пунктом 1.1.1 Договору №1/1/АК про відступлення права вимоги від 01 грудня 2021 року укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 , передбачено, що боржники особи, які винні/відповідальні за завдання матеріальних збитків, за фактом настання яких первісний кредитор визнав завданні матеріальні збитки страховими випадками та здійснив страхові виплати /страхові відшкодування на користь страхувальників або третіх осіб по укладеним договорам добровільного страхування кредитів, добровільного страхування наземного транспортного засобу та договорам обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, перелік яких зазначено в Реєстрі прав вимог, що наведений у Додатку №1 до цього договору.

Згідно Додатку №1 до договору №1/1/АК про відступлення права вимоги від 01 грудня 2021 року вбачається, що право вимоги до відповідача за договором страхування №АО №2402700 від 30 листопада 2019 року по страховому акту 20.2/1 в переліку наявне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення вимог, оскільки судом достовірно встановлено, що страховик не здійснив відступлення права вимоги враховуючи, що останнє відсутнє у вказаному додатку до договору, а тому ФОП ОСОБА_3 не мав в даному випадку права вимоги до боржника, відповідно і не міг його відступити позивачу. Тому суд вважав вимоги позивача до відповідача про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди безпідставними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (постанова Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі №754/1108/15-ц).

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно з підпунктом 38.1. п.п. 38.1.1. статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов, зокрема, до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: а) якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; б) якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії.

Визначаючи правову природу договору про відступлення права вимоги Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 травня 2024 року у справі №754/8750/19, провадження №14-202цс21 зазначила.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина перша статті 513 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

У частині першій статті 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Водночас законодавство не встановлює вимог до цих документів, зокрема не визначає, що первісний кредитор у зобов`язанні має передати новому кредиторові винятково оригінали документів, які засвідчують права, що передаються, а так само не передбачає, що невиконання цього обов`язку має наслідком недійсність договору про відступлення права вимоги.

Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватися з урахуванням обмежень, встановлених приписами глави 47 ЦК України. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни (пункти 56, 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Сутність договору відступлення права вимоги полягає у домовленості про те, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений для первісного кредитора договором, за яким виникло таке зобов`язання. Заміна кредитора у зобов`язанні допускається протягом усього часу до припинення зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 березня 2021 року у справі №906/174/18 (пункт 62) та від 08 червня 2021 року у справі №346/1305/19 (пункт 34) уточнила правовий висновок, викладений у постанові від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16, зазначивши, що відступлення права вимоги за договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ, якщо таке відступлення відбулося у процедурі позбавлення фінансової установи ліцензії та виведення її з ринку банківських послуг.

Відступлення права вимоги (цесія) - це саме факт заміни особи у зобов`язанні, який є правовим результатом відповідного договору. Цесія не є окремим самостійним договором. Отже, приписи ЦК України (зокрема, про відступлення права вимоги) повинні застосовуватися саме до відповідного договору (купівлі-продажу, дарування, міни тощо), правовим результатом якого є цесія. Вади предмета договору не можуть впливати на дійсність договору. Це правило застосовується до всіх договірних зобов`язань.

Тож відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними договору, який може бути визнаний недійсним у разі наявності передбаченої законом підстави.

У справі, що переглядається судом встановлено, що пунктом 1.1.1 Договору №1/АК про відступлення права вимоги від 14 травня 2021 року укладеного між ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» та ФОП ОСОБА_3 , передбачено, що боржники особи, які винні/відповідальні за завдання матеріальних збитків, за фактом настання яких первісний кредитор визнав завданні матеріальні збитки страховими випадками та здійснив страхові виплати/страхові відшкодування на користь страхувальників або третіх осіб по укладеним договорам добровільного страхування кредитів, добровільного страхування наземного транспортного засобу та договорам обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, перелік яких зазначено в Реєстрі прав вимог, що наведений у Додатку №1 до цього договору.

Відповідно до пункту 3.1.2 Договору №1/АК про відступлення права вимоги від 14 травня 2021 року зазначено, що для підтвердження наявності та дійсності прав вимоги , що відступаються, первісний кредитор передає новому кредитору Документацію в порядку та строки, що передбачені цим договором.

Так, пунктом 5.2 Договору №1/АК про відступлення права вимоги від 14 травня 2021 року зазначено, що первісний кредитор разом з Реєстром прав вимог зобов`язується передати новому кредитору Документацію. Передача документації оформлюється актом приймання-передачі, який підписується уповноваженими представниками сторін та скріплюється печатками сторін за Реєстром, наведеним у додатку 1 до цього Договору.

З Додатку №1 до договору №1/АК про відступлення права вимоги від 14 травня 2021 року вбачається, що право вимоги до відповідача ОСОБА_2 за договором страхування №АО №2402700 від 30 листопада 2019 року по страховому акту 20.2/1 в переліку відсутнє.

Окрім цього, позивачем не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції акту приймання-передачі документації за Реєстром, наведеним у додатку 1 до цього Договору.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що страховик не здійснив відступлення такого права вимоги враховуючи, що воно відсутнє у вказаному додатку до договору, а позивачем даний факт не спростовано.

Таким чином, висновок суду, що ФОП ОСОБА_3 не набув права вимоги до відповідача ОСОБА_2 і відповідно не міг його відступити позивачу, оскільки такого право вимоги не мав є обґрунтованим.

Посилання апелянта на те, що він набув право вимоги до відповідача за Договором №1/1/АК про відступлення права вимоги від 01 грудня 2021 року, оскільки відповідач зазначений в Додатку №1 боржників до даного договору є хибним, оскільки не спростовується належними та допустимими доказами того, що первісно ФОП ОСОБА_3 набув права вимоги до відповідача.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції, дослідивши належним чином надані на підтвердження обставин справи докази, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд, розглядаючи спір, неповно з`ясував обставини справи, порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права та ухвалення незаконного й необґрунтованого рішення, суд відхиляє з наступних підстав.

Так, обґрунтовуючи даний довід, позивач в своїй апеляційній скарзі зазначає, що при формуванні позову представником позивача було долучено два договори - договір №1/АК від 14 травня 2021 року з витягом до Додатку №1, а також Договір №1/1/АК від 01 грудня 2021 року з відповідним витягом Додатку, однак під час копіювання та підготовки позовної заяви була допущена помилка - випадково було долучено іншу сторінку Додатку до Договору №1/АК від 14 травня 2021 року. Але суд не вжив заходів щодо усунення розбіжностей у Додатках до Договорів про відступлення права вимоги та не витребував у позивача оригінал повного Додатку №1 до Договору №1/АК від 14 травня 2021 року.

Вважає, що суд першої інстанції фактично самоусунувся від виконання своїх процесуальних обов`язків в частині належного з`ясування обставин справи, чим припустився порушень норм процесуального права, оскільки постановив рішення без дослідження всіх наявних та, можливо додатково поданих, доказів по справі.

При цьому апелянт додає до апеляційної скарги ксерокопію Додатку №1 до Договору №1/АК від 14 травня 2021 року і зазначає, що це є вірний витяг даного документу і просить надати належну правову оцінку доказам.

Колегія суддів зазначає, положеннями статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України).

Відповідно до частин другої-третьої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів зазначає, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази.

Таким чином, тлумачення положень статті 367 ЦПК України дає можливість виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції.

Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.

Отже, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що, об`єктивно мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.

Колегія суддів звертає увагу, що випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, наступними: 1) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування; 2) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (не залежних від нього) не міг надати їх до суду; 3) суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи; 4) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо); 5) наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.

Зазначене підтверджується численною, сталою й незмінною практикою Верховного Суду з цього процесуального питання, яке має важливий вплив на дотримання принципів судочинства: змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (див. постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі №404/251/17, провадження №61-13405св18; від 31 липня 2019 року у справі №753/11963/15-ц, провадження №61-27369св18, від 14 грудня 2022 року у справі №521/574/22, провадження №61-9422св22 та інші).

На переконання суду, при викладені доводів скарги, позивач належним чином не обґрунтував поважність причин неможливості подання суттєвого для справи доказу до суду першої інстанції, а лише послався на недбалість при підготовці матеріалів позову, що в свою чергу виключає його прийняття на стадії апеляційного перегляду.

Крім того, з наданої апелянтом копії Додатку №1 до Договору №1/АК від 14 травня 2021 року вбачається, що він відрізняється від наданої до суду першої інстанції копії Додатку не лише наявністю/відсутністю прізвища відповідача ОСОБА_6 , а має відмінності щодо складу інших боржників на відповідному листі Додатку. Тобто є обґрунтовані сумніви, для того щоб вважати надану до суду апеляційної інстанції копію даного документу повною та (або) вірною.

Решта доводів апеляційної скарги зводяться до переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, незгоди з висновками суду і не є підставою для його скасування.

Щодо вимог про розподіл витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.133 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.1 та п.2 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У справі, що переглядається суд першої інстанції відмовив позивачу в частині стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу посилаючись на вимоги п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, відповідно до якої судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду, оскільки він ґрунтується на вимогах процесуального закону.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідивши надані позивачем і наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, тому рішення суду підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - адвоката Каплі Аліни Степанівни- залишити без задоволення.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2025 року,у цивільній справі №201/9512/22за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 12.11.2025

Головуючий суддя О.В. Агєєв