Справа № 642/7035/25
Провадження № 2/642/2345/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2025 року м. Харків

Суддя Холодногірського районного суду м. Харкова Проценко Л.Г., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Холодногірського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до повноліття дитини.

Позовна заява подана через систему «Електронний суд».

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.11.2025 справу передано на розгляд судді Проценко Л.Г.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 125 Конституції України встановлено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Важливість суворого дотримання правил про підсудність доводиться і практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Зокрема, як порушення вимог пункту 1 статті 6 Конвенції ЄСПЛ розглядає порушення правил територіальної підсудності без належного законного обґрунтування, незважаючи на наявність чітких правил підсудності, встановлених ЦПК.

За усталеною практикою ЄСПЛ, термін право на «суд, встановлений законом», охоплює не лише правову основу самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, що регулюють його діяльність, у тому числі всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (рішення ЄСПЛ у справі Leo ZAND v. Austria, заява № 7360/76, § 68). Якщо суд не має юрисдикції судити підсудного відповідно до чинних положень національного права, він не є «встановленим законом» (рішення ЄСПЛ у справах Jorgic v. Germany, заява 74613/01, § 64).

Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства (ст. 1 ЦПК України).

Як передбачено ч. 1 ст. 23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою - четвертою цієї статті.

Суд, при підготовці справи до розгляду, розглянувши матеріали позовної заяви, доходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів підлягає передачі за підсудністю з огляду на наступне.

Виходячи з положень ч.ч. 2, 3 ст. 181 СК України за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Правова природа аліментів у розумінні СК України є такою, що, з одного боку, вони є правом, а з іншого - обов`язком.

З аналізу наведених норм вбачається, що необхідною передумовою виникнення права одного з батьків на отримання аліментів на утримання дитини є її проживання з цим із батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Отже, позовна заява про стягнення аліментів подається за вибором позивача або за місцем свого проживання, або за місцем проживання відповідача.

Як вбачається з позовної заяви адреса реєстрації позивача зазначена: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 13.11.2025, позивач ОСОБА_1 та дитина ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 , не зареєстровані.

З відповіді № 2005477 від 13.11.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру вбачається, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 24.05.2023 знята з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 .

Позивач у позовній заяві зазначає, що дитина проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, однак жодних доказів на підтвердження цього суду не надано.

Крім того, позивач у позовній заяві вказала, що фактичне місце її проживання Федеративна республіка Німеччина, про що також в матеріалах справи відсутні відомості.

До того ж, фактичне місце проживання (перебування) позивача без належних доказів не є зареєстрованим місцем проживання у встановленому законом порядку у розумінні ст. 28 ЦПК України.

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч. ч. 1,6 ст. 29 ЦК України).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Отже, позивач відповідно до вимог ч. 1 ст. 28 ЦПК України звернулася до Холодногірського районного суду м. Харкова з позовом про стягнення аліментів, зазнаючи своє місце реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , з якої вона 24.05.2023 знята, іжодних доказів проживання її та дитини за вказаною адресою суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб ХМР від 13.11.2025 та відповіді № 2005520 від 13.11.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2 , що територіально знаходиться в Київському районі м. Харкова.

Відповідно до ч. 9 ст. 187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Необхідність правильного визначення підсудності зумовлено тим, що відповідно до ч. 1 ст. 378 ЦПК України, судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Статтею 32 ЦПК України встановлено, що спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Отже, суд доходить до висновку, що вказана справа не підсудна Холодногірському районному суду м. Харкова та вважає за необхідне передати справу за підсудністю до Київського районного суду м. Харкова відповідно до приписів ч. 1 ст. 27 ЦПК України за місцем проживання відповідача, оскільки позивачем належним чином не підтверджено підстав звернення згідно альтернативної підсудності.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 27, 28, 31, 260, 261 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів передати до Київського районного суду м. Харкова (м. Харків, вул. Валентинівська, 7Б) за підсудністю.

Копію ухвали про передачу справи за підсудністю направити позивачу.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Л.Г. Проценко