Провадження № 22-ц/812/1958/25
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 листопада 2025 року

справа № 478/411/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Тищук Н.О., Шаманської Н.О.

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , поданою її представником ОСОБА_2

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області, ухваленого 18 серпня 2025 року під головуванням судді Сябренко І.П., в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складене 27 серпня 2025 року, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_1 до Казанківської селищної ради про зобов`язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У квітні 2025 року ОСОБА_1 , через свого представника, звернулась до суду з позовом до Казанківської селищної ради про зобов`язання вчинити певні дії.

Позивачка зазначала, що рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 16 січня 2001 року за нею визнано право на отримання земельної частки (паю) в результаті розпаювання земель КСП «Комунар» Казанківського району Миколаївської області, в розмірі 9,29 га. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І-МК №018951, виданого 15 листопада 2001 року на підставі рішення 21 сесії 23 скликання Веселобалківської сільської Ради народних депутатів від 15 травня 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №173, вона є власником земельної ділянки, площею 9,29 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Веселобалківської сільської ради Казанківського району Миколаївської області.

Позивачка неодноразово зверталась до Казанківської селищної ради із заявою про виділення їй земельної ділянки в натурі на місцевості та просила надати дозвіл на виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості), для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, у розмірі 9,29 га. Однак відповідач безпідставно відмовляв у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у власність позивачки.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила суд зобов`язати Казанківську селищну раду виділити їй в натурі (на місцевості) земельну частку (пай) площею 9,29 га, відповідно до Державного акту серія I-MK №018951, виданого 15 листопада 2001 року на підставі рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 16 січня 2001 року, та зобов`язати Казанківську селищну раду надати позивачці дозвіл на виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, у розмірі 9,29 га за рахунок земель резервного фонду або земель запасу, які розташовані на території Казанківської селищної ради Баштанського району Миколаївської області.

Правом відзиву на позовну заяву відповідач Казанківська селищна рада не скористалась.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 18 серпня 2025 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 9,29 га, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо зобов`язання Казанківської селищної ради виділити позивачу в натурі (на місцевості) земельну частку (пай) площею 9,29 га.

Щодо позовних вимог про зобов`язання надати дозвіл на виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в натурі, суд вважав, що позивачці ОСОБА_1 земельна ділянка належить на праві приватної власності, до повноважень відповідача Казанківської селищної ради належить розпорядження землями саме комунальної власності, а тому вимоги позивачки про зобов`язання Казанківську селищну раду надати дозвіл на виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва не гуртуються на законі, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із вказаним рішенням ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 , звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неправильність встановлення судом обставин, які мають значення для справи, неповне дослідження доказів, в результаті чого надана їх невірна оцінка, у зв`язку із чим судом неправильно визначено обставини правовідносин, рішення базується на припущеннях, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції в порушення частини 6 статті 81 ЦПК України визнав встановленим і доведеним, що матеріалами справи встановлено, що на виконання вимог рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 16 січня 2001 року рішенням 21 сесії 23 скликання Веселобалківської сільської Ради народних депутатів Казанківського району Миколаївської області від 15 травня 2001 року ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 9,29 гектарів в межах згідно з планом, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Веселобалківської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії І-МК №018951 від 15 листопада 2001 року.

Між тим, до суду сторонами не було подано доказів, що ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 9,29 гектарів на виконання саме вимог рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 16 січня 2001 року рішенням 21 сесії 23 скликання Веселобалківської сільської Ради народних депутатів Казанківського району Миколаївської області від 15 травня 2001 року. Докази її виділу або отримання саме за судовим рішенням судом не досліджувались. Інші докази, наприклад (технічна документація) судом також не встановлені і не досліджені. Таким чином, суд першої інстанції зробив відповідні безпідставні висновки, які не підтверджені жодними доказами, а отже є припущеннями суду. І як наслідок, в своєму рішенні судом помилково і безпідставно допущено ланцюжок міркувань щодо обрання не ефективного і не належного способу захисту прав позивача. В основі рішення що оскаржується лежать суттєві процедурні помилки та недоліки, які ставлять під серйозний сумнів результат відповідного провадження та прийняте рішення, оскільки відповідно до статті 12 ЗК України, саме до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями комунальної власності.

Узагальнені доводи інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом, від відповідача до апеляційного суду не надходив.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явилися.

Як видно з реєстру підтверджень про отримання документів з «Електронного суду» учасником справи (а.с.169), відповідач Казанківська селищна рада своєчасно повідомлена про час і місце судового розгляду. Від представника позивачки надійшло клопотання про розгляд справи без його участі та участі позивачки. Клопотань про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходило. Тому неявка сторін не перешкоджає розгляду справи.

2.Мотивувальна частина

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 16 січня 2001 року у справі №2-20/2001 позов ОСОБА_1 до Веселобалківської сільської ради та КСП «Комунар» про визнання права на земельну частку (пай), задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право на отримання земельної частки (паю) в результаті розпаювання земель КСП «Комунар» Казанківського району Миколаївської області в розмірі 9,29 га, вартістю 28690 грн 71 коп. Рішення набрало законної сили 29 січня 2001 року (а.с.27-28).

З копії списку про виділення в натурі (на місцевості) земельних часток (паїв) членів КСП «Комунар», який є архівним витягом з додатку до рішення 21 сесії від 15 травня 2001 року вбачається, що під №9 ОСОБА_1 з резервного фонду виділено в натурі (на місцевості) земельних часток (паїв) (а.с.21-22).

З копії Державного акту на право приватної власності на землю серії І-МК №018951 від 15 листопада 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №173 вбачається, що громадянці ОСОБА_1 , яка мешкає в с. Весела Балка, на підставі рішення 21 сесії 23 скликання Веселобалківської сільської Ради народних депутатів від 15 травня 2001 року №б/н, передана у приватну власність земельна ділянка площею 9,29 гектарів в межах згідно з планом, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Веселобалківської сільської ради Казанківського району Миколаївської області (а.с.29).

Між тим, як убачається із змісту заяв позивачки, які додані до позовної заяви й утворюють предмет спору, остання неодноразово зверталась до Казанківської селищної ради з проханням виділити їй в натурі вказану земельну ділянки та надати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У відповідях на звернення позивачки Казанківська селищна рада посилалась на те, що проблемою є невнесення державних актів старого взірця у загальну базу ДЗК та відсутність проекції такої ділянки на Публічній кадастровій карті України (а.с. 20).

На адвокатський запит від 06 березня 2025 року Казанківська селищна рада надала відповідь 10 березня 2025 року, в якої повідомила про відсутність на території Казанківської громади вільної земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 9.29 га для виділу ОСОБА_1 , а також про відсутність інформації про місце розташування земельної ділянки, яка виділялась позивачці згідно державного акту на право приватної власності на землю серії І-МК №018951 від 15 листопада 2001 року.

Отже, у цій справі спір виник через те, що відповідач не задовольнив звернення позивачки і не виділив їй в натурі (на місцевості) земельну ділянку, яка належить позивачці на праві власності, а також не надав дозвіл на виготовлення технічної документації на цю земельну ділянку.

Позиція апеляційного суду

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 19 Основного Закону України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У Преамбулі Закону України від 05 червня 2003 року № 899-IV "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 899-IV), сказано, що цей Закон визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками, особливості розпорядження землями та використання земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв).

За абзацем другим частини першої статті 1, частиною першою статті 2 цього Закону право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Згідно з частиною 1,2 статті 3 Закону № 899-IV підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Відповідно до статті 5 цього Закону сільські, селищні, міські ради в межах їхніх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядає заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймає рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняє списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняє місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); ; надає землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); розглядає та погоджує проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); організовує проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та земель, що залишилися у колективній власності, в порядку, визначеному цим Законом; оформляє матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

У частині першій статті 9 цього Закону передбачено, що розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), проводиться відповідною сільською, селищною, міською радою за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Згідно із частинами першою, другою, четвертою статті 11 Закону № 899-IV встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Земельні ділянки, які будуть використовуватися їх власниками, самостійно закріплюються межовими знаками встановленого зразка кожна окремо. Встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

За частиною першою, абзацом другим частини другої, частинами третьою, четвертою, сьомою, дев`ятою, десятою статті 79-1 Земельного кодексу України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - ЗК України), формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Винесення в натурі (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

За пунктом ґ) частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Частиною першою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Положеннями статті 123 ЗК України визначено, що передача земельних ділянок відбувається шляхом прийняття рішення на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, зокрема, у разі формування нової земельної ділянки. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за документацією із землеустрою, звертається з заявою про надання дозволу на розробку документації із землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає заяву і дає дозвіл на розроблення документації із землеустрою або надає мотивовану відмову у його наданні.

У статтях 125, 126 цього Кодексу передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно з пунктами 2, 3 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2004 року № 122 "Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками" в редакції, чинній на час розгляду спору, організація робіт з розподілу земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), здійснюється відповідною сільською, селищною, міською радою за місцем розташування земельних ділянок згідно з проектом. У разі виявлення після розробки проекту факту невключення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська, селищна, міська рада може прийняти рішення про: внесення змін до проекту розробником документації із землеустрою з метою забезпечення громадян необхідною кількістю земельних ділянок (на підставі відповідного договору); надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю). У разі неприйняття сільською, селищною, міською радою рішення щодо внесення змін до проекту або надання таких ділянок із земель запасу чи резервного фонду питання вирішується у судовому порядку

Конституційний Суд України в Рішенні від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі № 1-6/2010 за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України констатував, що системний аналіз положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні (частини першої статті 10, статей 16, 17, 18, 25, 26 та інших) свідчить, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб`єкти владних повноважень органи місцевого самоврядування вирішують в межах закону питання в галузі земельних відносин. . Відповідно до пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності. . За Конституцією і законами України публічно-правові спори в Україні розглядають і вирішують суди загальної юрисдикції в порядку кримінального та адміністративного судочинства . Як далі зазначив Суд, вирішення земельних спорів фізичних та юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності належить до юрисдикції адміністративних судів, крім публічно-правових спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

У частині першій статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до пунктів 2, 7 частини першої статті 4 КАС України під публічно-правовим спором розуміється спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, , і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; , а під суб`єктом владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За пунктом першим частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц (провадження № 14-301цс18) зазначено: «23. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Водночас, визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

30. Велика Палата Верховного Суду приходить до висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не являється правовстановлюючим актом.

31. Відтак - правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб.

32. При прийнятті такого рішення орган державної влади виконує дозвільну функцію, що притаманна органу державної влади у публічно-правових відносинах. 33. Тому спір як щодо рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, так і оскарження дій суб`єкта владних повноважень щодо надання чи відмови у наданні такого дозволу є публічно-правовим».

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 807/2306/16 (провадження № 11-1068апп19) зазначено: «Питання виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) врегульовані законодавством, насамперед Законом № 899-IV, у якому регламентовано, хто, які особи, які мають право на земельну частку (пай), прописана послідовність дій останніх, визначені підстави для виділення земельних ділянок в натурі, в історичному вимірі визначені компетентні органи, які розглядали звернення щодо виділення земельних часток на місцевості. У цьому та кореспондуючих йому законодавчих актах встановлені повноваження останніх й описано точний і зрозумілий опис послідовності (алгоритм) їхніх дій та рішень. За законом реалізація питання про виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) віднесена до повноважень державних органів влади - місцевих державних адміністрацій (принаймні на час виникнення цього спору) і органів місцевого самоврядування (станом на час касаційного перегляду справи).

Отже, якщо орган, який наділений повноваженнями на прийняття рішення про виділення земельної ділянки на місцевості, ці повноваження буде використовувати чи застосовувати не на підставі чи всупереч вимогам законодавства, то тоді може виникнути спір, в основі якого перебуватиме ймовірне порушення, недотримання або в іншій формі невиконання вимог закону, які зачіпатимуть права чи інтереси особи. Такий спір буде прямо пов`язаний з органом держави або в особі органу місцевого самоврядування з владою (владною діяльністю).

Коли спір, стороною в якому є орган державної влади чи місцевого самоврядування, суть якого полягатиме в основному в тому, що ці органи не діють у законодавчо визначеному порядку, поза межами повноважень чи із порушеннями, то такий спір набуває ознак публічно-правового спору, оскільки юридичний характер державного розсуду в цих спірних правовідносинах надає діям та рішенням суб`єкта владних повноважень ознак публічності, які регулюються публічно-правовими нормами.

У такому правовому відношенні суб`єкт владних повноважень не має можливості вирішувати спір, приміром подібний до того, що виник у цій справі, автономно, керуючись власною волею, вільно від законодавчих положень чи іншим способом, характерним для приватноправових відносин.

Отож, коли зіставити суть спірних правовідносин у цій справі та суб`єктний склад її учасників, можна дійти висновку, що на розгляд вимог позивача ОСОБА_1 до суб`єктів владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності в питанні прийняття рішення про виділення земельної частки (паю) у натурі (на місцевості), яке відноситься до сфери земельних відносин, і вирішення земельного спору, який виник з приводу цих вимог, поширюється юрисдикція адміністративних судів».

За такого, ураховуючи предмет спору, характер спірних правовідносин у справі, яка переглядається, та зазначені позиції Верховного Суду, колегія суддів вважає, що оскаржувані дії та рішення Казанківської селищної ради в питанні прийняття рішення про виділення земельної частки (паю) у натурі (на місцевості) та надання дозволу на розробку проекту землеустрою, є публічно-правовими відносинами, відтак цей спір повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

У частинах першій і другій статті 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 і 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ураховуючи, що суд першої інстанції розглянув по суті заявлених позовних вимог спір, що за своїм предметом підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскаржуване рішення належить скасувати, а провадження у справі - закрити.

З огляду на те, що апеляційний суд на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України дійшов висновку про закриття провадження у справі, відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України позивачці роз`яснюється її право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Миколаївського апеляційного суду із заявою про направлення справи до відповідного суду адміністративної юрисдикції.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В зв`язку тим, що вимоги апеляційної скарги залишені без задоволення, а провадження у справі закрито, судові витрати покладаються на позивачку.

Керуючись статтями 367, 374, 377, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою її представником Задерецьким Віталіем Анатолійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 18 серпня 2025 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Казанківської селищної ради про зобов`язання вчинити певні дії закрити.

Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд справи за її позовом віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
Судді Н.О. Тищук Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 10 листопада 2025 року.