ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7029/25 Справа № 208/7987/23 Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С. М. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В.,

Учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга Акціонерним товариством «УкрСиббанк» на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 липня 2024року, головуючий у суді першої інстанції Похваліта С.М.

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст заявлених вимог

У вересні 2023року Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі АТ «УкрСиббанк», Банк) звернулося в суд з позовом проти ОСОБА_3 про солідарне стягнення з відповідачів 3 % річних в розмірі 2 044,49грн та інфляційних втрат в розмірі 15 615,50грн, а також судових витрат.

Існування таких вимог позивач пов`язував із тим, що 20 березня 2008року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 157 000,00грн, строком до 19 березня 2038року, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14,5% річних.

20 березня 2008року АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 (після зміни прізвища ОСОБА_5 ) було укладено договір поруки № /2. Відповідно до умов договору поруки ОСОБА_4 зобов`язалась відповідати в повному обсязі за виконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору.

10 лютого 2014року АТ «УкрСиббанк» звернулося до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за вказаним кредитним договором, що станом на 27 січня 2014року складала 159 060,42грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 137313,22грн; заборгованості по процентам за користування кредитом 18 859,00грн; пені 1068,31грн та 1 819,89грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 травня 2014року у цивільній справі № 208/930/14 позов АТ «УкрСиббанк» задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (після зміни прізвища ОСОБА_5 ) на користь Банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 159060,42грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 137 313,22грн; заборгованості по процентам за користування кредитом 18 859,00грн; пені 1 068,31грн та 1 819,89грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Після набрання рішенням суду законної сили були отримані виконавчі листи та направлені на примусове виконання. Виконання вказаного рішення тривало з 2014року по 2023рік. Погашення боргу здійснювалося частинами та в повному обсязі відбулося лише 19 квітня 2023року.

Розмір, дати та суми нарахування заборгованості по кредиту, процентам, а також розмір, дати та суми погашення заборгованості викладені у довідках розрахунках по кредиту, процентам, які сформовані станом на 18 серпня 2023року шляхом витягу з електронних облікових систем Банку та перенесені на паперові носії.

Позивач вважав, що за період прострочення з 18 серпня 2020року по 23 лютого 2022року погашення суми заборгованості, що підлягала стягненню за рішенням суду, відповідачі повинні сплатити на користь банку 3 % річних в розмірі 2 044,49грн та інфляційні втрати в розмірі 15 615,50грн, а всього 17 659,99грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 липня 2024року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат за період з 18 серпня 2020року по 23 лютого 2022року є неналежним та недопустимим доказом, оскільки такий розрахунок здійснений самим позивачем, а тому він залежить повністю від волевиявлення однієї сторони.

Також суд виснував, що позивачем не надано належних та допустимих доказів суми боргу за основним зобов`язанням за період з 18 серпня 2020року по 23 лютого 2022року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

22 травня2025року АТ «УкрСиббанк»подало безпосередньо до суду апеляційної інстанції через підсистему «Електронний суд» апеляційну скаргу на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 липня 2024року.

В апеляційній скарзі заявник не погодився з висновками суду та висловив вимогу про скасування рішення та задоволення позову повністю.

Доводи апеляційної скарги зводились до того, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам. Банком надано до суду належні та допустимі докази, які є необхідними та достатніми для підтвердження факту наявності заборгованості за договором та її розміру, що не спростовано відповідачами.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу не подали.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

28 травня 2025року ухвалою судді Дніпровського апеляційного суду витребувано з Заводського районного суду міста Кам`янського цивільну справу; та 15 серпня 2025року справа надійшла на адресу апеляційного суду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 вересня 2025року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «УкрСиббанк» на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 липня 2024року.

25 вересня 2025року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до судового розгляду без повідомлення учасників справи.

Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.

Разом з тим, поштове відправлення, адресоване відповідачу ОСОБА_1 повернулось не врученим з відміткою на конверті про те, що адресат відсутній за вказаною адресою.

Відповідно до частин першої та третьої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Сторони у справі у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами

20 березня 2008року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір споживчого кредиту № 0, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 157 000,00грн, строком до 19 березня 2038року, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14,5 % річних.

20 березня 2008року АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 (після зміни прізвища ОСОБА_5 ) було укладено договір поруки № /2.

Відповідно до умов договору поруки ОСОБА_4 зобов`язалась відповідати в повному обсязі за виконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 травня 2014року у цивільній справі № 208/930/14 позов АТ «УкрСиббанк» задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (після зміни прізвища ОСОБА_5 ) заборгованість за кредитним договором в розмірі 159 060,42грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 137 313,22грн; заборгованості по процентам за користування кредитом 18 859,00грн; пені 1 068,31грн та 1 819,89грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Рішення виконано в повному обсязі, що не заперечується сторонами.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність підстав для стягнення з відповідачів 3 % річних та інфляційних втрат.

Дослідивши наявні в цивільній справі документальні докази апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити так як судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у якій відступлено від правового висновку, зробленого Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та правового висновку у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Правовий аналіз статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а тому відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Враховуючи наведене, 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема, нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05 липня 2019року у справі № 905/600/18 зроблено правовий висновок про те, що, враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Для встановлення дійсних фактичних обставин справи сторони мають надати до суду належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підлягають оцінці судом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша, третя статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 79 ЦПК України докази мають бути достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини першатретя статті 89 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, звертаючись до суду з позовом, Банк обґрунтовував свої вимоги наявністю судового рішення, яким стягнуто заборгованість за кредитним договором, що не заперечували відповідачі у справі. Позивач зазначав, що умовами кредитного договору було передбачено відповідальність позичальника у виді сплати процентів як за правомірне користування кредитними коштами, так і за неправомірне користування цими коштами, так як ці проценти охоплюються диспозицією частини другої статті 625 ЦК України.

Апеляційний суд наголошує на тому, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідачів на користь Банку, а відповідачі мають довести, що у них немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020року у справі № 911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

У справі, яка переглядається відповідачі не заперечували проти розміру заборгованості, не спростовували його. Маючи сумніви у визначенні дійсного розміру заборгованості, суд першої інстанції не визначив його відповідно до умов кредитного договору.

Також до подібних висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 22 червня 2022року у справі № 296/7213/15, провадження № 61-10125 св 21.

Зазначаючи, що Банком на підтвердження своїх вимог до відповідачів не було надано суду належних та допустимих доказів суми боргу за основним зобов`язанням за період з 18 серпня 2020року по 23 лютого 2022року, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що розмір кредитної заборгованості вже був встановлений рішення суду, яке набрало законної сили і саме на цю суму позивачем нараховані суми, які передбачені частиною другою статті 625 ЦК України.

Установивши, що рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 травня 2014року, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (після зміни прізвища ОСОБА_5 ) на користь Банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 159 060,42грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 137 313,22грн; заборгованості по процентам за користування кредитом 18 859,00грн; пені 1 068,31грн та 1 819,89грн, виконано 19 квітня 2023року, апеляційний суд дійшов висновку про наявність у позивача права на стягнення відповідно до статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат унаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду.

Згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022року строком на 30 діб, в подальшому його дія неодноразово продовжувалася.

Згідно наданого позивачем розрахунку за період з 18 серпня 2020року по 23 лютого 2022року (в межах трирічного строку позовної давності та з урахуванням пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України щодо введеної законодавчої заборони на нарахування вказаних сум через введення воєнного стану в Україні) розмір 3 % річних становить 2 044,49грн та інфляційних втрат 15 615,50грн.

Вказаний розрахунок відповідачами у передбаченому законом порядку не спростований, що є їх процесуальним обов`язком у розумінні статті 12 ЦПК України.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що для розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат Банк правомірно взяв за основну загальний розмір заборгованості (159 060,42грн), що визначений судовим рішенням, а не лише заборгованість за тілом кредиту, оскільки в цій справі договірні правовідносини сторін трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України на всю суму боргу, яка стягнена судовим рішенням.

Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 31 липня 2024року у справі № 161/11703/22 (провадження № 61-11958св23).

У постановах від 10 та від 27 квітня 2018року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019року у справі № 924/312/18 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 листопада 2019року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Тож за наведених умов, суд першої інстанції не врахував, що з огляду на наявність судового рішення, яким стягнуто з відповідачів заборгованість за кредитним договором в солідарному порядку, у Банку наявні права на стягнення відповідно до статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат унаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 липня 2024року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» 3 % річних в розмірі 2 044,49грн та інфляційних втрат в розмірі 15615,50грн.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України).

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приймаючи до уваги висновок апеляційного суду про часткове задоволення позовних вимог, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого за подачу позовної заяви та апеляційної скарги по 3 355,00грн з кожного відповідача (2 684,00 + 4 026,00 = 6 710,00 / 2 = 3 355,00).

Керуючись статтями 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Задовольнити апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк».

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 липня 2024року скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» 3 % річних в розмірі 2044,49грн та інфляційні втрати в розмірі 15 615,50грн.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» судові витрати, що складаються із судового збору по 3 355,00грн з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 листопада 2025року.

Судді: