Номер провадження: 22-ц/813/70/25
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Сегеди С.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ПАТ «МТБ БАНК» - Черкасової О.О.,

та представника ОСОБА_1 - адвоката Главацького Ю.А.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Шевченко Катерини Сергіївни в інтересах Публічного акціонерного товариства «МТБ БАНК» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 червня 2020 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним та виключення запису з реєстру, -

в с т а н о в и в:

18 червня 2018 року Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк» (-далі ПАТ «МТБ Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним та виключення запису з реєстру, за яким просило суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу 3-х кімнатної квартири, заг. пл. 51,9 кв.м, житл. пл. 34,5 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В. та зареєстрованого за реєстровим №22, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- виключити запис із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 9907592 від 14.01.2014 о 15:08:06, приватний нотаріус Гурська О.В., Одеський міський нотаріальний округ, Одеська обл..

Згідно позовних вимог, 11 лютого 2008 року між ВАТ «Морський транспортний Банк», правонаступником якого є ПАТ «МТБ Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №00409/FO, за яким банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний/картковий рахунок позичальника у банку з терміном погашення з 23 травня 2008 року по 21 травня 2018 року включно у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у сумі 1 017 450, 03 дол. США на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5% річних за фактичний період користування кредитом, а позичальник зобов`язується на умовах, в розмірі та в строки, встановлені в цьому договорі, повернути банку кредит, сплатити відсотки за користування кредитом, а також сплатити комісії, пені та штрафи, що передбачені умовами договору. Вказували, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх кредитний зобов`язань, банк звернувся до суду з відповідним позовом та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2010 року по справі №2-4412/10 було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором на загальну суму 12 873 856, 39 грн, у тому числі заборгованість по сплаті тіла кредиту та відсотків у сумі 1 206 746, 49 дол. США, заборгованість за пенею у розмірі 2 117 273, 05 грн та заборгованість за штрафом у сумі 209 287, 81 грн. Вирішено питання про судові витрати. Після набрання чинності рішенням суду 09 грудня 2010 року, банком 20 січня 2011 року були отримані виконавчі листи.

Вказували, що виконавчі листи неодноразово пред`являлись до виконання та на сьогоднішній день в провадженні відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ в Одеській області перебуває виконавче провадження НОМЕР_3, відкрите за постановою від 10.04.2018 про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу за кредитом. При цьому, виконавчий лист №2-4412/10 від 20.01.2011 відносно боржника ОСОБА_1 перебував на примусовому виконанні за виконавчим провадження НОМЕР_4, відкритим 25 липня 2013 року. 13 грудня 2013 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ в Одеській області постановою ВП НОМЕР_4 було накладено арешт на все майно відповідача - ОСОБА_1 та оголошена заборона його відчуження.

Однак, у процесу примусового виконання рішення суду з інформаційної довідки від 04.04.2018 банку стало відомо, що ОСОБА_1 відчужив вказану квартиру, заг. пл. 51,9 кв.м, житл.пл. 34,5 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 . У свою чергу, позивач вважає, що вказаний договір купівлі-продажу від 14.01.2014 був укладений між відповідачами з метою приховування майна від банку як кредитора та уникненням реалізації належного боржнику майна у рахунок погашення боргу за рішенням суду, а тому є фіктивним та має бути визнаний судом недійсним. Підставою для визнання договору недійсним є те, що він був укладений у період примусового виконання рішення суду органами ДВС та за наявності постанови про арешт майна боржника, що суперечить положенням чинного законодавства. За викладених обставин звернулись до суду з даним позовом.

29 жовтня 2018 року та 31 жовтня 2018 року до суду надійшли відзиви на позовну заяву відповідачів (т. 1, а.с. 76-79), згідно яких вони вважають позовні вимоги банку не доведеними.

Представником позивача 12 листопада 2018 року до суду було надано відповідь на відзив (т. 1, а.с. 87-89), згідно якої Банк зазначив, що обставини, викладені відповідачами у відзивах, є безпідставними.

21 листопада 2018 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив відповідача ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 131-132), у яких відповідач просив суд застосувати до спірних правовідносин правила позовної давності.

13 грудня 2018 року від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшли доповнення до відзиву на позов (т. 1, а.с. 135-138).

Також 13 грудня 2018 року до суду надійшли доповнення до відзиву на позов відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 157-163), згідно яких зазначалось, що постанова старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ в Одеській області від 13 грудня 2013 року ВП НОМЕР_4, яким було накладено арешт на все майно відповідача ОСОБА_1 та оголошена заборона його відчуження, не була зареєстрована в державному реєстрі, що не відповідає вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Окрім того, з боку банку не доведено належними доказами підстави позову, а саме щодо відсутності дійсного наміру відповідача ОСОБА_1 відчужити спірну квартиру, а також щодо фіктивності оскаржуваного договору. Спірна квартира перебувала в іпотеці банку «Фінанси та кредит» та у 2014 році була відчужена за згодою даного банку, а кошти від продажу квартири були зараховані до банку в рахунок погашення кредиту.

09 січня 2019 року представник Банку надав суду відповідь на доповнення до відзиву відповідачів (т. 2, а.с. 22-27), згідно яких представник банку посилався на те, що про існування оскаржуваного договору їм стало відомо лише в 2018 році з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а отже вважав, що строки не пропущені. А також наполягав на фіктивності оскаржуваного правочину, оскільки він був укладений з родичкою з наміром штучно вивести майно з власності боржника (позичальника за кредитним договором).

У судовому засіданні 09 червня 2020 року були присутні представник позивача - Черкасова О.О. та відповідач ОСОБА_1 ..

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, у матеріалах справи наявна заява від неї, згідно якої вона просила справу розглядати за її відсутності.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» (, місцезнаходження Одеська обл., м. Чорноморськ, пр-т Миру, буд. 28) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , остання відома адреса проживання АДРЕСА_3 ) про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним та виключення запису з реєстру - відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Шевченко Катерина Сергіївна в інтересах позивача ПАТ «МТБ Банк» просить рішення суду першої інстанції й ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В судове засідання до апеляційного суду відповідачка ОСОБА_2 не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про направлення судових повісток-повідомлень.

Так, відповідачці ОСОБА_2 судові повістки-повідомлення неодноразово направлялись на єдину відому суду адресу місця її проживання, яка зазначалась нею в поданих до суду документах, однак поштові повідомлення повернулись до суду з відмітками поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно ч. 1 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Таким чином, оскільки судові повістки-повідомлення неодноразово направлялись на єдину відому суду адресу місця її проживання, та враховуючи, що отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а саме суду, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення відповідачку про дату, час та місце розгляду справи.

Окрім того, апеляційним судом враховується, що ОСОБА_2 неодноразово надавала заяви про розгляд справи без її участі, в яких також просила відмовити в задоволення апеляційної скарги ПАТ «МТБ Банк», та залишити без змін рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 червня 2020 року (т. 3 а.с. 18, 36).

Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01.10.2020 по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною 1 статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині 1 статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частини 1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

У відповідності до статті 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно статті 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частини 2 статті 11 ЦК України).

За правилами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Однією із вимог чинності правочину є його спрямованість на реальне настання правових наслідків. Для фіктивності правочину має бути умисел обох сторін на його завідоме невиконання. Наміри невиконання такого правочину мають бути на стадії його вчинення (частина 1 статті 234 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 11 лютого 2008 року між ВАТ «Морський транспортний Банк», правонаступником якого є ПАТ «МТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №00409/FO, за яким банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний/картковий рахунок позичальника у банку з терміном погашення з 23 травня 2008 року по 21 травня 2018 року включно у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у сумі 1 017 450, 03 дол. США на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,5% річних за фактичний період користування кредитом, а позичальник зобов`язується на умовах, в розмірі та в строки, встановлені в цьому договорі, повернути банку кредит, сплатити відсотки за користування кредитом, а також сплатити комісії, пені та штрафи, що передбачені умовами договору.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх кредитний зобов`язань, банк у листопаді 2008 року звернувся до суду з відповідним позовом та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2010 року по справі №2-4412/10 було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором на загальну суму 12 873 856, 39 грн, у тому числі заборгованість по сплаті тіла кредиту та відсотків у сумі 1 206 746, 49 дол. США, заборгованість за пенею у розмірі 2 117 273, 05 грн та заборгованість за штрафом у сумі 209 287, 81 грн. Вирішено питання про судові витрати (т. 1, а.с. 13-14).

Після набрання чинності рішенням суду 09 грудня 2010 року, банком 20 січня 2011 року були отримані виконавчі листи.

14 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_1 відчужив на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_4 (т. 1, а.с. 101). Договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В. та зареєстрований у реєстрі за №22.

Вказана квартира належала відповідачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22.02.2005, про що свідчать копії витягів КП «ОМБТІ та РОН» від 01.03.2005 за №6627371 (т. 1, а.с. 108) та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.01.2014 за №16108355 (т. 1, а.с. 109).

Право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру було зареєстровано 14 січня 2014 року (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 9907592 від 14.01.2014), про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.04.2018 (т. 1, а.с. 12).

Не погоджуючись із вказаним договором відчуження квартири, банк 18 червня 2018 року звернувся до суду з даним позовом та вважає, що оскаржуваний договір має бути визнаний недійсним із наступних підстав:

- перш за все, він був укладений під час існування арешту майна ОСОБА_1 у рамках виконавчого провадження ВП НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа №2-4412/10, виданого 20 січня 2011 року, згідно постанови державного виконавця від 13 грудня 2013 року (т. 1, а.с. 16);

- по-друге, вважають, що правочин є фіктивним та був укладений ОСОБА_1 на користь своєї родички ОСОБА_2 - матері дружини із наміром невиконання зобов`язань за кредитним зобов`язанням;

- по-третє, вважають, що воля відчужувача ОСОБА_1 не була вільною та відповідач, знаючи про відкриття виконавчого провадження, керувався наміром уникнути відповідальності за борговим зобов`язанням та зберегти майно, на яке могло бути звернуто стягнення в порядку примусового виконання.

Із вимогами про визнання правочину недійсним з підстав його фіктивності можуть звернутися заінтересовані особи, якщо предмет правочину будь-яким опосередкованим способом може стосуватися інтересів такого заявника. Згідно із частинами 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Верховний Суд у постанові від 09.02.2020 по справі №903/439/18 нагадав, що згідно ч. ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.

Між тим у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16 викладено правову позицію, відповідно до якої для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 01 лютого 2017 року у справі №6-2360цс16 та підтримана в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 по справі №442/3285/16-ц, провадження №61-21651св18 (ЄДРСРУ №79543580).

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є:

введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників;

свідомий намір невиконання зобов`язань договору;

приховування справжніх намірів учасників правочину.

Фактично єдиною метою здійснених майнових дій від імені боржника є введення в оману кредиторів шляхом виведення активів боржника з метою їх збереження за заінтересованими особами від звернення стягнення за наявними грошовими зобов`язаннями боржника перед кредиторами, створення видимості належної юридичної форми відчуження майна.

Аналогічний висновок зроблений в постанові Верховного Суду від 29.03.2018 у справі №923/333/16.

Із витребуваної судом у приватного нотаріуса Гурської О.В. копії договору купівлі-продажу квартири від 14.10.2014, реєстраційний номер 22, та документів, на підставі яких він був оформлений (т. 1, а.с. 100-130), вбачається, що даний договір був укладений між сторонами із метою отримання ОСОБА_1 коштів на погашення зобов`язань перед Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором. Зазначені обставини були повідомлені відповідачами та знайшли своє підтвердження за розглядом справи.

Зокрема судом встановлено, що квартира АДРЕСА_4 , була предметом іпотечного договору, укладеного 22 грудня 2006 року між Банком «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 , як іпотекодавцем, посвідченим приватним нотаріусом ОМНО Федорченко Т.М. та зареєстрованим в реєстрі за №8119 (т. 2, а.с. 129-130). Також нотаріусом накладено заборону відчуження вказаної квартири.

Вказаний договір іпотеки був укладений у забезпечення виконання зобов`язань за договором про відкриття кредитної лінії №к-2109/л від 22.12.2006.

Згідно п. 3 оскаржуваного договору купівлі-продажу від 14.01.2014, продаж квартири вчинено за 207 820, 00 грн, які продавець отримав від покупці повністю до підписання договору, що підтверджується платіжним дорученням №303201 від 14.01.2014, виданим АТ «Фінбанк» (т. 1, а.с. 103).

Суд вбачає, що реєстрація права власності за ОСОБА_2 на вказану квартиру було здійснено того ж дня, 14.01.2014 (індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 9907592).

При цьому, при посвідченні оскаржуваного договору-купівлі продажу від 14.01.2014 приватним нотаріусом Гурською О.В. було здійснено перевірку існуючих обтяжень на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про що свідчить витяг №43054475 від 14.01.2014 (т. 1, а.с. 126-127), та відносно квартири АДРЕСА_4 , будь-яких існуючих обтяжень встановлено не було.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що посилання позивача на фіктивність оскаржуваного договору купівлі-продажу від 14.01.2014 не знайшли свого належного та достеменного підтвердження за розглядом справи. Суд вбачає, що при вчиненні оскаржуваного правочину сторонами були дотримані вимоги чинного законодавства та останній був виконаний сторонами, зокрема продавцем отримано кошти за квартиру від покупця ОСОБА_2 , а за останньою у свою чергу зареєстровано право власності на квартиру. Таким чином, позовні вимоги ПАТ «МТБ Банк» із тих підстав, що оскаржуваний договір купівлі-продажу від 14.01.2014 є фіктивним та останній був укладений без вільного волевиявлення ОСОБА_1 , є необґрунтованими, та суд відмовляє у задоволенні позовних вимог саме з підстав необґрунтованості.

Із приводу тверджень представника позивача на вчинення ОСОБА_1 оскаржуваного договору в період примусового виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2010 року та існування арешту майна відповідача згідно постанови державного виконавця від 13 грудня 2013 року у рамках виконавчого провадження НОМЕР_4 суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2010 року по справі №2-4412/10 банк отримав виконавчі листи 20 січня 2011 року (т. 1, а.с. 15).

25 липня 2013 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС відносно ОСОБА_1 за виконавчим листом №2-4412/10, виданим 20 січня 2011 року, було відкрито виконавче провадження НОМЕР_4.

У рамках вказаного виконавчого провадження 13 грудня 2013 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС Семко Б.О. було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (т. 1, а.с. 16), яка між тим не була зареєстрована в державному реєстрі речових прав та обтяжень, ведення якого передбачено Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У відповідності до ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Таким чином, до вказаних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про виконавче провадження», який був чинний на момент вчинення відповідних дій.

У період грудня 2013 року був чинним Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV у редакції станом на 16 жовтня 2013 року.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Згідно ч. 3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Відповідно до ч. 6 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна.

Зі змісту статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», слідує, що державний виконавець на момент винесення постанови про арешт від 13 грудня 2013 року не наділений повноваженнями щодо проведення державної реєстрації заборони на відчуження нерухомого майна, а лише здійснює надсилання у встановлені строки постанови про арешт майна відповідному суб`єкту права державної реєстрації.

З огляду на вищевикладене, відсутність реєстрації у відповідному державному реєстрі арешту, накладеного постановою державного виконавця від 13 грудня 2013 року, не свідчить про відсутність таких обмежень, та на наявність права відповідача вільно розпоряджатися нерухомим майном. Таким чином, суд погоджується із доводами сторони позивача в цій частині позову.

Між тим, відповідно до ст. 257 ЦК позовна давність установлюється тривалістю в три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч. 1 ст. 258 ЦК). Водночас законодавець не допускає зміни порядку обчислення позовної давності, встановленого імперативними нормами ст. ст. 253-255 ЦК.

Перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК).

У позовній заяві банк посилався на те, що ними не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення своїх прав вона дізналися лише в 04 квітня 2018 року при примусовому виконанні рішення суду та отримання відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Разом з тим Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п. 51 рішення від 22.10.96 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в ст. 76 ЦК УРСР, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-2469цс16, у постанові суду від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, у постанові від 15 січня 2020 року по справі №200/19766/16-ц.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а ч. 4 ст. 267 ЦК передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідачами заявлено про застосування позовної давності у відзиві на позов, отже, на думку суду, це є заявою відповідачів про застосування позовної давності, яка відповідає вимогам закону.

Оскільки підстави позову банку в частині того, що оскаржуваний правочин був укладений ОСОБА_1 під час існування постанови державного виконавця про арешт майна, здійсненого у рамках виконавчого провадження, суд вбачає обґрунтованими, то виникла необхідність перевірити, чи мав банк об`єктивну можливість дізнатися про відчуження квартири відповідачем у межах строку позовної давності, чи можливо було банком встановити відсутність належного боржнику майна з огляду на презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав у разі не доведення протилежного.

Суд вбачає, що оскаржуваний правочин був укладений 14 січня 2014 року, при цьому з відповідним позовом банк звернувся до суду лише 18 червня 2018 року, тобто зі спливом 4 років 5 місяців та 4 днів із моменту укладення оскаржуваного правочину. При цьому, з заявами про відкриття виконавчого провадження відносно ОСОБА_1 банк звертався ще в 2017 року та повідомленням відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ в Одеській області від 22.11.2017 виконавчий документ було повернуто стягувачу без прийняття до виконання (т. 1, а.с. 148).

Крім того, як вбачається з листа Управління державної виконавчої служби ГТУ Юстиції в Одеській області від 20.03.2019 (т. 2, а.с. 186) у державного виконавця Гортолум В.С. з 10.04.2018 перебуває на виконанні виконавчий лист №2-4412/10 та 10.04.2018 винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника. Також вказується на те, що ПАТ «МТБ Банк» звернувся до них із заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження НОМЕР_4, за яким винесено було постанову від 13.12.2013, на що було рекомендовано звернутися до відповідного ВДВС. Згідно відповіді Департаменту державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України від 29.01.2019 №20.1.-К-666/14 (а.с. 57, т. 2) вбачається, що у них на виконанні перебував виконавчий лист №2-4412/10 виданий Приморським районним судом м. Одеси від 20.01.2011, та в рамках цього ВП було винесено постанову від 25.07.2013 про відкриття виконавчого провадження та 09.12.2016 винесено постанову про повернення виконавчого документу відповідно до п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Повторно на виконання до відділу вищевказаний лист не надходив. Як вбачається з копії виконавчого листа (а.с. 149, т. 1) 22 листопада 2017 року зазначений лист було повернуто без прийняття до виконання.

Також позивач не був позбавлений з`ясувати інформацію щодо майна відповідача згідно відомостей з Державного реєстру речових прав та їх обтяжень в будь-який час, оскільки така інформація є у вільному доступі.

Отже, суд вбачає, що банк не був позбавлений можливості перевірити майновий стан боржника - ОСОБА_1 , проте вказаного не вчинив. Із урахуванням викладеного, в цій частині позову банку суд першої інстанції погодився з доводами відповідачів та вважає, що банком пропущений строк позовної давності, а тому дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у зв`язку зі спливом встановленого законом строку позовної давності.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011 (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем, ПАТ «МТБ Банк», доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме те, що оспорюваний договір купівлі-продажу спірної квартири вчинений на шкоду Банку, тобто є фраудаторним договором, що є законною підставою для визнання його недійсним, проте Банк звернувся до суду за захистом порушеного права із пропуском строку позовної давності без поважних причин, про застосування якого просили суд першої інстанції відповідачі.

Так, у постанові 16.06.2020 у справі №372/266/15-ц (провадження №14-396цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови ВП Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі №367/6105/16, від 07.11.2018 у справі №575/476/16, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (пункт 73), від 28.11.2018 у справі №504/2864/13 (пункт 80), від 05.12.2018 у справах №522/2202/15 (пункт 61), №522/2201/15 (пункт 62) та №522/2110/15 (пункт 61), від 07.08.2019 у справі №2004/1979/12 (пункт 71), від 18.12.2019 у справі №522/1029/18 (пункт 134)).

Отже, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову за необґрунтованістю та пропуском строку позовної давності.

Щодо визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним.

Так, у пункті 5 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, Верховний Суд України, роз`яснив, що «відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину. так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину».

Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року №6-605цс16, згідно якої: «правом на оскарження правочину наділена також особа, яка не була стороною правочину, дії якої спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав».

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 15 грудня 2013 року у справі №6-94цс13, від 21 вересня 2016 року у справі №6-1512цс16, також передбачено, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів.

Встановлено, що оспорюванний договір купівлі-продажу майна порушує права та законні інтереси Банку, тому Банк має право на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду з позовом про визнання вказаного договору недійсним.

Колегія суддів не погоджується з доводами відповідачів про те, що спірний договір не може бути кваліфікований як фіктивний, оскільки договір купівлі-продажу квартири повністю виконаний, виходячи з наступного.

Так, у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 в справі №755/17944/18 (провадження №61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».

Переглядаючи в касаційному порядку аналогічну справу Верховний Суд у постанові від 01.12.2021 у справі №521/1991/19 (провадження №61-1658св18) виходив, що «У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 в справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19), на яку посилається позивач у касаційній скарзі, вказано, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.07.2019 у справі №405/1820/17 (провадження №61-2761св19), на яку посилається позивач у касаційній скарзі, зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України)».

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року №2-р(II)/2021 у справі №3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України, та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 пред`явив позов про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними, посилаючись на те, що такі договори укладені під час вирішення судом спору щодо стягнення боргу за договором позики та з метою приховання майна, за рахунок якого може бути погашений борг відповідача ОСОБА_2,

суди не звернули увагу, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

суди не врахували, що до обставин, які дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».

На переконання суду апеляційного інстанції, такі дії відповідачів щодо укладання договору купівлі-продажу між сторонами у справі, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів Банку й ухилення від повернення заборгованості за рішенням суду, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною 2 статті 13 ЦК України, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.

Що застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Усуваючи розбіжності у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме, статей, 256, 257, 261 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі №6-17цс17 дійшов до правового висновку: «порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в частині 1 статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року №6-17цс17».

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07.08.2019 у справі №520/9169/15 (провадження №61-25349св18), у постанові від 22.01.2020 №522/68715/15 (провадження №61-1563св17) та Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-7цс14.

Усуваючи розбіжності у застосуванні судами норм матеріального права, а саме, частини 1 статті 261 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-7цс14 дійшов до наступного правового висновку: «згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти».

Отже, порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У позовній заяві банк посилався на те, що строк позовної давності не пропущений, оскільки про порушення своїх прав він дізнався лише в 04 квітня 2018 року при примусовому виконанні рішення суду та отримання відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Проте, позивач не був позбавлений з`ясувати інформацію щодо майна відповідача згідно відомостей з Державного реєстру речових прав та їх обтяжень в будь-який час, оскільки така інформація є у вільному доступі.

Оспорюваний правочин був укладений 14 січня 2014 року, а з відповідним позовом Банк звернувся до суду лише 18 червня 2018 року, тобто зі спливом 4 років 5 місяців та 4 днів з моменту укладення цього правочину.

Виходячи з презумпції можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав та з урахуванням обставин справи, колегія суддів вважає, що право на позов у Банку об`єктивно виникло у січні 2014 року, а тому Банк звернувся з позовом суду поза межами встановленого законом строку позовної давності й поважність причин пропуску строку позовної давності позивачем належним чином не доведено в судовому засіданні.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з достовірністю та об`єктивністю встановлено, що Банк звернувся до суду з позовом за захистом порушеного права з пропуском строку позовної давності. Доказів, що свідчать про неможливість подачі позову протягом визначеного законом строку в зв`язку з наявністю об`єктивних перешкод для звернення до суду позивач не надав, отже поважність причин пропуску строку позовної давності позивачем належним чином не доведено. Тому правові підставі для поновлення цього строку відсутні, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, отже порушене право позивача не підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України, а також норм матеріального права, а саме, статей 257, 261, 267 ЦК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про залишення без задоволення заявлених позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу адвоката Шевченко Катерини Сергіївни в інтересах Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» задовольнити частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним та виключення запису з реєстру залишити без задоволення за пропуском строку позовної давності.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 27 жовтня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда