Провадження № 2/201/5357/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 року м. Дніпро

Суддя Соборного районного суду міста Дніпра Федоріщев С.С., розглянувши заяву представника ОСОБА_1 адвоката Ткаченко Дениса Володимировича про відвід головуючого у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрспецсервіс» про поділ майна, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Соборного районного суду міста Дніпра на стадії підготовчого судового засідання знаходиться вищевказана цивільна справа.

06 листопада 2025 року до суду надійшла заява представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Ткаченко Дениса Володимировича про відвід головуючого по справі, у якій він послався на те, що суддею, на його думку, вчинено дії, які свідчать про упереджене ставлення головуючого до позивачки ОСОБА_1 , та ставлять під сумнів об`єктивність судді.

Зазначене, на думку заявника, полягає в тому, що 04 листопада 2025 року, попри клопотання представника позивачки про перенесення з поважних причин судового засідання стосовно розгляду заяви відповідача про скасування заходів забезпечення позову у даній справі, вжитих ухвалою суду від 30 вересня 2025 року, головуючий розглянув дане клопотання без участі позивачки та її представника, та скасував вжиті заходи забезпечення позову у повному обсязі, не здійснивши належної перевірки належності та допустимості доказів, наданих ініціаторами їх скасування. Тим самим, на думку заявника, головуючий позбавив позивачку можливості поновлення її порушених прав у разі задоволення позову, за захистом яких вона й звернулася до суду. Крім того, на теперішній час, стороною відповідача подано апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції від 30 вересня 2025 року, якою у даній справі вжито заходи забезпечення позову, однак головуючий, не дочекавшись перевірки судом апеляційної інстанції законності зазначеної ухвали, самостійно скасував заходи забезпечення позову, які були вжиті відповідно до цієї ухвали.

Ознайомившись із заявою про відвід головуючого та дослідивши матеріали справи в частині обставин, про які йдеться у цій заяві, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.36 ЦПК України, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо:

1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;

2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі;

3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи;

4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи;

5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Згідно ч.7 ст.56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя зобов`язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства; дотримуватися правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду, забезпечення впевненості суспільства в чесності та непідкупності суддів.

Стаття 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини гарантує кожному право на справедливий суд. Відповідно до пункту 1 зазначеної статті кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні від 09.11.2006 року по справі «Білуха проти України» Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначено, що відповідно до сталої практики Суду наявність безсторонності відповідно до п.1 ст.6 Конвенції, повинна визначатися за об`єктивним та суб`єктивним критеріями.

Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий, та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності («Фей проти Австрії» від 24 лютого 1993 року, пп.27, 28 та 30; «Ветштайн проти Швейцарії» п.42). У кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду («Пуллар проти Сполученого Королівства» від 10 червня 1996 року, п. 38).

Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного («Ветштайн проти Швейцарії», пункт 43). Відповідно до цього критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто, чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі.

У рішенні від 10 грудня 2009 р. у справі «Мироненко та Мартенко проти України» ЄСПЛ дійшов висновку, що український суд не був безстороннім за об`єктивним критерієм. На обґрунтування свого висновку ЄСПЛ звернув увагу на те, що, застосовуючи об`єктивний критерій, слід з`ясувати, чи існують, окрім самої поведінки судді, певні факти, які можуть бути підставою для сумніву в його безсторонності.

Тобто, при визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися в безсторонності певного судді, позиція особи, про яку йдеться, має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими.

При вирішенні справи Європейський суд у пункті 49 рішення з посиланням на свою усталену практику зазначає, що наявність безсторонності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями.

Тобто, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, для висновку про упередженість судді потрібні докази її фактичної наявності, що може бути підставою для відсторонення судді від розгляду справи. Іншими словами, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з`являються сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей чи уподобань стосовно однієї зі сторін у справі.

Крім того, неупередженість судді полягає у відсутності будь-яких законних сумнівів в тому, що її забезпечено та гарантовано судом, а для перевірки на об`єктивну неупередженість слід визначити, чи є факти, які не залежать від поведінки судді, що можуть бути встановлені та можуть змусити сумніватися у його неупередженості.

Пряма чи опосередкована (побічна) заінтересованість у результаті розгляду справи як підстава для відводу може мати юридичний або побутовий характер. Юридична заінтересованість має місце, якщо від результату вирішення спору у судді виникнуть, зміняться або припиняться певні права або обов`язки. Побутова або фактична заінтересованість полягає в тому, що рішення суду може мати вплив на особисті стосунки судді з оточуючими. За суб`єктивним критерієм беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.

Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими. При цьому суд вважає, що наявність об`єктивного критерію має визначатися виходячи з об`єктивно існуючих обставин, тобто обставин, які існували та існують поза волею учасників процесу.

Отже, згідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права в Україні, існування безсторонності повинно визначатися на підставі суб`єктивного критерію, в контексті якого слід враховувати особисті переконання та поведінку певного судді, що означає необхідність встановити, чи мав суддя у певній справі будь-яку особисту зацікавленість або упередженість, а також на підставі об`єктивного критерію, в контексті якого необхідно встановити, чи забезпечував суд і, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії аби виключити будь-які обґрунтовані сумніви щодо його безсторонності. У контексті суб`єктивного критерію особиста безсторонність судді презюмується, поки не доведено протилежного.

В даному випадку, дійсно, на 04 листопада 2025 року по справі було призначено розгляд заяви відповідача про скасування заходів забезпечення позову у даній справі, вжитих ухвалою суду від 30 вересня 2025 року. В судове засідання з`явилися представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Шпакова Ольга Сергіївна, та представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецсервіс» адвокат Шпакова Тетяна Сергіївна, інші учасники справи до суду не з`явилися, про місце, дату та час розгляду справи повідомлені належним чином. При цьому, третя особа ОСОБА_3 надіслала до суду клопотання про розгляд справи без її участі, а представник позивача адвокат Ткаченко Денис Володимирович надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на зайнятість у невідкладних слідчих діях в слідчому відділі Дніпровського районного управління поліції №2 ГУНП в Дніпропетровські області по кримінальному провадженню №0001240, проте жодних доказів цього, до свого клопотання не додав.

Водночас, відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду, а за п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

За таких обставин, зважаючи на те, що заява відповідача про скасування заходів забезпечення позову надійшла до суду 27 жовтня 2025 року, підстави для відкладення розгляду цього питання через визнання причини неявки позивача та його представника поважними, були відсутні, зважаючи на приписи ч.2 ст.158 ЦПК України, п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду заяви про скасування вжитих заходів забезпечення позову за участю осіб, що з`явилися у судове засідання. Доходячи до такого висновку, суд також взяв до уваги той факт, що 29 жовтня 2025 року представником позивача адвокатом Ткаченко Денисом Володимировичем до суду через систему «Електронний суд» було надіслано заперечення на заяву про скасування заходів забезпечення позову, чим дотримано принцип змагальності сторін у питанні, що розглядалося.

Що стосується подачі стороною відповідача апеляційної скарги на ухвалу про забезпечення позову та відсутністю результату перегляду цієї ухвали судом апеляційної інстанції на дату розгляду заяви відповідача про скасування заходів забезпечення позову у даній справі в суді першої інстанції, слід зазначити, що за процесуальним законом, ці два процеси є самостійними, та між собою не пов`язані. Навпаки, як вже згадано, приписами ч.2 ст.158 ЦПК України для суду першої інстанції імперативно встановлено п`ятиденний строк розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, без застережень щодо необхідності очікування перегляду судом апеляційної інстанції відповідної ухвали про вжиття заходів забезпечення позову, у разі, якщо відповідну апеляційну скаргу подано учасниками справи.

За таких обставин, на переконання головуючого, ним не вчинено дій, які б свідчили про упереджене ставлення до будь-кого з учасників справи, а отже обставини, на які посилається заявник, не можуть бути підставою для його відводу.

Водночас, слід зазначити, що факт заявлення відводу головуючому, та твердження учасника справи про втрату довіри до нього як до незалежного, об`єктивного та неупередженого арбітра, залишити поза увагою не можна, адже такий факт, сам по собі вказує на те, що головуючий не завжди може продовжувати розгляд справи у подібній процесуальній ситуації.

Крім того, у судовому засіданні 04 листопада 2025 року, під час розгляду заяви відповідача про скасування заходів забезпечення позову у даній справі, вжитих ухвалою суду від 30 вересня 2025 року, аналізуючи доводи учасників справи, що з`явилися у судове засідання, суд, в контексті необхідності подальшого збереження вжитих заходів забезпечення позову, був змушений надавати оцінку змісту позовних вимог через встановлення належності спірного майна та корпоративних прав ТОВ «Укрспецсервіс» станом на дату подачі позову.

При цьому, підставою для прийняття рішення на користь скасування заходів забезпечення позову став висновок суду про те, що позивачка може вимагати від відповідача лише виплати вартості частки члена подружжя у статутному капіталі цього Товариства, визначену на дату пред`явлення позовних вимог.

Так, за висновком суду, позовна заява подана до суду 29.09.2025 року, а як з`ясувалося, станом на цю дату, відповідач ОСОБА_2 володів часткою статуту ТОВ «Укрспецсервіс» в розмірі 46 095,37 грн, що становить 3% статутного капіталу, тобто, суд дійшов висновку, що позивачка може претендувати не на половину вартості майна товариства, а лише на половину частки відповідача у статутному капіталі товариства, оскільки саме частка учасника вважається об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а не майно, що належить юридичній особі.

Суд встановив, що власником майна є саме Товариство, а не його учасники, тому вимоги позивача мають стосуватися частки в статутному капіталі, яка належить відповідачу, у межах, що може бути визнана спільною сумісною власністю. Отже, за висновком суду, позивачка має право на компенсацію 1/2 від суми 46 095, 37 грн, що є часткою ОСОБА_2 в статутному капіталі Товариства, а не 1/2 від вартості майна ТОВ «Укрспецсервіс» в розмірі 2 393 137, 23 грн.

Є очевидним, що такі висновки суду є кардинально відмінними від позиції сторони позивачки, викладеної у позовній заяві, та можуть вказувати на те, що у головуючого вже на цій стадії процесу сформувалася певна правова позиція щодо предмету спору, яка на думку стороннього розсудливого спостерігача може викликати сумніви у спроможності судді ухвалити остаточне рішення по даній справі, що мало б інші правові висновки, відмінні від такої позиції.

Водночас, у п. 2.5 Бангалорських принципів поведінки судді зазначається, що коли для судді не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді, у такому випадку, суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи.

Відповідно до Висновку №1 Консультативної ради європейських суддів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів від 01.01.2001 суддя повинен не тільки бути реально вільним від будь-якого невідповідного упередження або впливу, але він повинен бути вільними від цього й в очах розумного спостерігача.

В іншому випадку довіра до незалежності судової влади буде підірвана.

Інститут самовідводу є однією з найважливіших гарантій здійснення правосуддя неупередженим та справедливим судом, який дозволяє виключити найменшу підозру в зацікавленості судді в результатах розгляду конкретної справи, навіть якщо насправді такої зацікавленості немає, оскільки пріоритетною тут є суспільна довіра до суду.

У пункті 2 розділу «Незалежність» Монреальської універсальної декларації про незалежність правосуддя зазначається, що судді як особи є вільними та зобов`язані приймати безсторонні рішення згідно з власною оцінкою фактів і знанням права, без будь-яких обмежень, впливів, спонук, примусів, загроз або втручання, прямих або непрямих, з будь-якого боку і з будь-яких причин. У пункті 25 Декларації закріплено положення, згідно з яким «суддя не може слухати судову справу, якщо є об`єктивні побоювання, що він не зможе розглядати справу неупереджено…».

Аналогічна теза міститься в пункті 2 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29.11.1985 та від 13.12.1985, згідно з яким «судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів і відповідно до закону…».

У статті 5 «Неупередженість та стриманість» Загальної (Універсальної) хартії судді, також йдеться про те, що при здійсненні своїх повноважень суддя має бути неупередженим та це має виходити з його поведінки.

На неупередженості суддів як однієї з важливих ознак правосуддя акцентується увага й у пункті 3 Європейського статуту судді: «Суддя не тільки повинен бути неупередженим, але й має сприйматися будь-ким як неупереджений».

Відповідно до ч.ч.7, 8 ст.40 ЦПК України, питання про відвід вирішується невідкладно. Суд вирішує питання про відвід судді без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, аби уникнути будь-яких сумнівів в об`єктивності головуючого під час розгляду даної справи, суд вважає, що доцільним буде самовідвід, виходячи з положень ст. 3 Європейського статуту судді, яка передбачає, що суддя не тільки повинен бути неупередженим, але й має сприйматися будь-ким як неупереджений, а також враховуючи положення п. 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів, який передбачає, що суддя повинен взяти самовідвід від участі в будь-якому процесі, коли сторонньому спостерігачеві може видатись, що суддя не здатен винести неупередженого рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 33, 37, 40, 258-261 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Визнати відвід головуючому, заявлений 06 листопада 2025 року представником ОСОБА_1 адвокатом Ткаченко Дениса Володимировича про відвід головуючого у даній справі необґрунтованим, та заявити самовідвід від її розгляду.

Цивільну справу № 201/12123/25 передати до канцелярії суду для виконання вимог ч.1 ст.33 ЦПК України.

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Суддя С.С. Федоріщев