ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/6941/21 Головуючий суддя І інстанції Мартинова О. М.
Провадження № 22-ц/818/3205/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М, Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Стрикаля Максима Вікторовича на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 березня 2025 року, у цивільній справі №645/6941/21, по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Ухвалою Красноградського районного суду Харківської області (справа №631/1418/18) від 29.01.2021 року звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження №0000322 внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 15.05.2015 року закрито. Цивільний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду, роз`яснено позивачеві її право на звернення з відповідним позовом до суду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним законодавством України.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 березня 2025 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Стрикаль Максим Вікторович подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим, а відтак підлягає скасуванню.

Вказав, що відповідач не переконалась у справжності підпису довірителя ОСОБА_3 у довіреності від 02.08.2000 року, на її підставі було укладено Договір дарування права на земельну частку (пай) від 06.09.2000 року та в подальшому ОСОБА_4 одержано державний акт на право приватної власності на землю, вартість якої станом на 06.09.2000 року складала 30972,00 гривень, чим на зазначену суму завдано шкоди її охоронюваним законом правам та інтересам.

Зазначив, що з висновку судово-почеркознавчої експертизи №10782 від 25.11.2015 року, проведеної судовим експертом лабораторії почеркознавчих, авторознавчих, психологічних та мистецтвознавчих досліджень Харківського Науково-дослідного інституту судових експертиз імені Заслуженого професора М.С. Бокаріуса Сиротенко-Кацман Н.В., убачається, що підпис від імені ОСОБА_3 в довіреності від 02.08.2000 року на користь ОСОБА_5 в рядку «підпис» виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_3 .

Висновком комісійної судово-почеркознавчої експертизи № 12926/17502 від 27.07.2018 року, проведеної судовими експертами лабораторії почеркознавчих, авторознавчих, психологічних та мистецтвознавчих досліджень Харківського Науково-дослідного інституту судових експертиз імені Заслуженого професора М.С. Бокаріуса Мацюк О.В. та Гайдамакіною Д.І., встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 в довіреності від 02.08.2000 року на користь ОСОБА_5 в рядку «підпис» виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_3 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_3

Вказав, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення не надав належної правової оцінки вищевказаним обставинам і, відповідно, прийшов до хибних висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Зазначив, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3 залишила заповіт від 25 червня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л.М., зареєстровано в реєстрі за №478, відповідно до якого ОСОБА_3 усі свої права та обов`язки, які їй належать на момент складання заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть належати їй в майбутньому, та усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, а також на належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вона заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зауважує, що позивач - ОСОБА_1 була визнана потерпілою у кримінальному ровадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000322 від 5.05.2015 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України.

Вказує, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності згідно зі статтею 49 КК України не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинною у вчиненні злочину. Посилається на висновок викладений у постанові Верховний Суд у своїй Постанові від 24.05.2018 (справа № 531/2332/14-к) також зазначив: «У разі закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності цивільний позов не розглядається, а вимоги потерпілого можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п. 1 ч. 2 cт. 284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.» ОСОБА_2 не скористалася своїм правом на продовження розгляду кримінального провадження та домогтися при цьому довести свою невинуватість та виправдання.

У письмовому відзиві представник ОСОБА_2 - адвокат Майборода С.С. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Вказав, що обставини вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України, а відповідно і її винуватість у вчиненні даного злочину, встановлені вищевказаною ухвалою Красноградського районного суду Харківської області від 29.01.2021 року є вкрай хибними, оскільки в даному випадку про обвинувальний вирок мова не йдеться, тому і її винуватість не встановлена. ОСОБА_2 наголосила, що свою вину ні в ході слідства, ні в суді не визнавала, незважаючи на відсутність будь-яких ризиків настання негативних кримінально-правових наслідків для себе в зв`язку з багаторазовим спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Якна докази своїх аргументів, викладених у позові ОСОБА_1 посилається на матеріали кримінального провадження №0000322 від 15.05.2015 р., в рамках якого проводилась почеркознавча експертиза №10782 від 25.11.2015 р., згідно висновків якої підпис від імені ОСОБА_3 в довіреності від 02.08.2000 р. виконаний не нею, а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_3 .. Висновки даної експертизи були підтверджені повторною експертизою №12926/17502 від 27.07.2018 р. Разом з тим, вказане кримінальне провадження в цілому та окремі документи з нього жодним чином не можна вважати належними та допустимими доказами в даній цивільній справі. Окрім того, ОСОБА_2 звернула увагу, на те чому ОСОБА_3 чекала цілих 14 років і звернулась з заявою про вчинення кримінального правопорушення лише після смерті всіх інших учасників подій ІНФОРМАЦІЯ_3 ( ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 ). На підтвердження цьому може слугувати той факт, що ОСОБА_6 , який прожив після 02.09.2000 р. ще 7 років, з жодними заявами про порушення його прав чи злочин відносно нього нікуди не звертався. Після його смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_7 успадкувала все належне йому майно, і не могла не звернути увагу на відсутність в масиві спадкового майна земельних ділянок. Однак ще цілих 5 років нікуди не зверталась аж до появи вищевказаної спадкоємиці.

Зазначила, що вищезгадане кримінальне провадження лише опосередковано стосується даної цивільної справи, адже ОСОБА_2 в провину інкримінувалось не службове підроблення (ст.366 КК України), не шахрайство (ст.190 КК України), не підроблення документів (ст.358 КК України), а службова недбалість (ст.367 КК України), і навіть якщо припустити в її діях наявність складу вказаного кримінального правопорушення, це ще не означає, що посвідчена нею 02.08.2000 довіреність не відповідала волевиявленню ОСОБА_3 . По-третє, почеркознавчі експертизи №10782 від 25.11.2015 р. та №12926/17502 від 27.07.2018 р. проводились в рамках іншого провадження, і чому вони можуть бути доказами в цій справі позивач не обґрунтовує. Крім того, експертизи призначались та проводились в той період, коли ОСОБА_2 не мала належного процесуального статусу, на відміну від потерпілих, які мали широкий обсяг процесуальних прав. Це призвело до порушення прав ОСОБА_2 , адже вона не мала можливості поставити на експертизи свої питання. До ксерокопії експертизи не надано копій інших важливих документів, які дали б можливість зробити висновок про законність її проведення, а саме постанови про її призначення, матеріалів, які надавались на дослідження експертам, клопотання експертів про надання додаткових матеріалів тощо. Проведені експертизи у кримінальному провадженні є неналежними доказами.

Зауважує, що зовсім незрозуміле обґрунтування визначення розміру матеріальної шкоди. Як зазначає сама позивач, і це підтверджено наданою нею копією відповідного сертифіката, ОСОБА_3 належала земельна частка (пай) розміром 4,72 га, яка перейшла потім у власність ОСОБА_4 . Виникає питання чому наприкінці позову фігурують не одна, не дві, а ТРИ земельні ділянки площею 7.16, 3.58 та 2.97 га відповідно? І чому як на доказ позивач посилається на три витяги із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, адже вони ніяким чином не завірені, а виготовлені на замовлення невідомої особи ОСОБА_7 ? Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди: відповідно до абз. 1 п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Жодних обґрунтувань та доказів саме такого розміру моральної шкоди, як заявлено в позові, позивачем не надано, тому ці вимоги є невмотивованими.

Вважає, що є цілком очевидним, що з 2000 р. по 2014 р. ОСОБА_3 мала б довідатись про порушення свого права, якщо таке дійсно було, і у всякому разі могла б звернутись до суду, або до правоохоронних органів, з аналогічним позовом, однак цього не зробила. Навіть ОСОБА_1 , яка 24.10.2016 р. отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_3 і на той час точно була обізнана про обставини, на які вона посилається, та про існування кримінального провадження №0000322 від 15.05.2015 р., з аналогічним позовом звернулась до правоохоронних органів лише 02.08.2018 р., тобто з пропущенням трирічного строку з моменту внесення відомостей до ЄРДР. Отже, в даному випадку необхідно застосувати позовну давність та відмовити у позові.

Крім того, хоча позивач і вказує, що ним не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом і з тих самих підстав, слід наголосити, що в Нововодолазькому районному суді Харківської області перебуває цивільна справа за позовом №631/1214/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та Караванської сільської ради про визнання недійсним договору дарування права на земельну частку (пай), скасування рішення, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельні ділянки, та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом. Таким чином ОСОБА_1 вже обрала спосіб відновлення прав, які на її думку порушено, адже фактично спірні правовідносини стосуються земельної частки (паю), що вибув з володіння ОСОБА_3 .

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду скарги.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано суду достовірних, належних та достатніх письмових доказів, щодо наявності вини ОСОБА_2 у заподіянні їй матеріальної шкоди в зазначеному розмірі.

Також в ході розгляду справи не було зазначено, в чому саме полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань позивач виходив, визнаючи розмір шкоди в розмірі 294818,51 грн. Жодних обґрунтувань та доказів саме такого розміру моральної шкоди суду не надано.

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що згідно сертифікату на право на земельну ділянку (пай) серії ХР №015764, виданого рішенням Нововодолазької райдержадміністрації від 17.06.1996 року №296, ОСОБА_6 належало права на земельну ділянку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Україна», розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Сертифікат зареєстровано 01.10.1996 року в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №241 (а.с. 16).

Відповідно до сертифікату на право на земельну ділянку (пай) серії ХР №015765, виданого рішенням Нововодолазької райдержадміністрації від 17.06.1996 року №296, ОСОБА_6 належало права на земельну ділянку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Україна», розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Сертифікат зареєстровано 01.10.1996 року в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №242 (а.с. 17).

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 02.07.2008 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, зареєстрованому 06.10.1947 року Караванською сільською радою Нововодолазького району Харківської області (а.с. 37)

02 серпня 2000 року секретар Караванської сільської ради ОСОБА_2 посвідчила довіреність від імені ОСОБА_3 , якою остання уповноважила ОСОБА_10 подарувати сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ХР №015765 від 01 жовтня 1996 року ОСОБА_4 . Для чого надала йому право підписувати договір-дарування і виконувати всі дії зв`язані з цією довіреністю. Довіреність дана строком на 1 рік і дійсна по 02.08.2001 року (а.с. 18).

Як вбачається з договору дарування права на земельну частку (пай) від 06.09.2000 року, посвідченого в.о. державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Кобзар Н.Я. 06.09.2000 року та зареєстрованого в реєстрі за №1842 (за дорученням громадянки ОСОБА_3 нотаріальні дії вчиняв гр. ОСОБА_5 ), право на земельну частку (пай) розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цих часток в натурі (на місцевості) реформованого КСП «Україна», яка знаходяться на території Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області громадянка ОСОБА_3 подарувала громадянину ОСОБА_4 (а.с. 19).

Відповідно до договору дарування права на земельну частку (пай) від 06.09.2000 року, посвідченого в.о. державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Кобзар Н.Я. 06.09.2000 року та зареєстрованого в реєстрі за №1843 (за дорученням громадянина ОСОБА_6 нотаріальні дії вчиняв гр. ОСОБА_5 ), право на земельну частку (пай) розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цих часток в натурі (на місцевості) реформованого КСП «Україна», яка знаходяться на території Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області громадянин ОСОБА_6 подарував громадянину ОСОБА_4 (а.с. 20).

Рішенням Караванської сільської ради №37 Виконавчого комітету №9 від 19 вересня 2000 року виділено в натурі і передано в приватну власність земельні ділянки в кадастрових гектарах громадянам: ОСОБА_4 в полі №5 ріллі 10.69 га., пасовищ урожище «Долина» - 1,39 га. ОСОБА_5 в полі №5 ріллі 3,69 га. пасовищ- урожище «Долина» - 0,47 га. Зобов`язано громадян ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виготовити державний акт на право приватної власності на землю у відповідні проектній організації. Спеціалісту земельних ресурсів ОСОБА_11 внести відповідні зміни до облікової документації (а.с. 14).

13 листопада 2000 року гр. ОСОБА_4 отримав в Караванській сільській раді державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ХР №086954, який був зареєстрований з в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю, відповідно до якого він став власником земельних ділянок площею 7,16 га, площею 3,58 га, площею 2,97 га. (а.с. 11)

ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 21.11.2007 року (а.с. 36).

З копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області 21.05.2009 року і зареєстрованого за реєстровим №1367, спадкоємцем всього майна гр. ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , є його дружина ОСОБА_3 (а.с. 24).

25 червня 2013 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л.М. посвідчено заповіт, яким ОСОБА_3 усі свої права та обов`язки, які їй належать на момент складання заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть належати їй в майбутньому, та усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, а також на належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вона заповіла позивачу - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 26-27).

З висновку судово-почеркознавчої експертизи №10782 від 25.11.2015 року, проведеної судовим експертом лабораторії почеркознавчих, авторознавчих, психологічних та мистецтвознавчих досліджень ХНДІСЕ ім.засл.проф.М.С. Бокаріуса Сиротенко-Кацман Н.В. вбачається, що підпис від імені ОСОБА_3 в довіреності від 02.08.2000 року від її імені на користь ОСОБА_5 , в рядку «ПІДПИС» - виконаний не ОСОБА_3 . Цей підпис виконаний іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_3 (а.с. 21-23).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 12.02.2016 року (а.с. 25).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л.А. 24.10.2016 року і зареєстрованого за реєстровим №2228, спадкоємцем всього майна гр. ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 , є громадянка ОСОБА_1 (а.с. 28).

З постанови заступника начальника СВ Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції Гирда А.О. про залучення особи до провадження як цивільного позивача від 02.08.2018 року, вбачається, що залучено ОСОБА_12 як цивільного позивача у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000322 від 15.05.2015 року (а.с. 30).

Ухвалою Красноградського районного суду Харківської області (справа №631/1418/18) від 29.01.2021 року звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження №0000322 внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 15.05.2015 року закрито.

Цивільний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду, роз`яснено позивачеві її право на звернення з відповідним позовом до суду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним законодавством України (а.с. 31-34).

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду під час розгляду справ № 345/2618/16-к (постанова від 19 листопада 2019 року) і №192/3301/16-к (постанова від 25 лютого 2021 року) висловив правові висновки наступного змісту.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 284 КПК передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі, і до набрання вироком законної сили минуло три роки.

За змістом зазначеної норми звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є обов`язковим і застосовується за таких умов: 1) вчинення особою злочину; 2) з дня вчинення злочину до набрання вироком законної сили минули визначені ч. 1 ст. 49 КК строки давності; 3) особа не ухилялася від досудового слідства або суду; 4) особа до закінчення зазначених у ч. 1 ст. 49 КК строків не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч. 1 ст. 49 КК, за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності.

Відтак суд повинен невідкладно розглянути клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, якщо під час судового розгляду провадження, що надійшло до суду з обвинувальним актом, одна із сторін цього провадження звернеться до суду з таким клопотанням. При цьому, суд має з`ясувати думку сторін щодо закриття кримінального провадження за такою підставою, у разі згоди обвинуваченого (засудженого) розглянути питання про звільнення останнього від кримінальної відповідальності.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою.

Згідно вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 398/571/15-ц (провадження № 61-1059св20) зроблено висновок про те, що звільнення від кримінальної відповідальності в контексті розглядуваного правового інституту не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинною у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.

У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2021 року у справі № 644/7193/17 (провадження № 51-2271км21) зроблено висновок про те, що залишення позову без розгляду не перешкоджає потерпілій звернутися з цим позовом в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у пункті 1 частини другої статті 284 КПК, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями моральну шкоду.

Аналогічні висновки щодо подібного правозастосування викладені в постановах Верховного Суду від 15 січня 2019 року у справі № 185/442/16-к, від 15 травня 2019 року у справі № 617/609/15-к, від 19 листопада 2019 року у справі № 345/2618/16-к, від 10 червня 2021 року у справі № 640/11750/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 455/229/17, від 27 травня 2021 року у справі № 577/977/19.

Таким чином, звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України, не є реабілітуючою підставою, а тому потерпілий не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної шкоди в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що постановлення Краснодарським районним судом Харківської області ухвали від 29 січня 2021 року підтверджує ту обставину, що саме ОСОБА_2 було вчинений злочин за ознаками ч.1 ст. 367 КК України.

Щодо доводів скарги про те, що вищевказаною ухвалою суду вина ОСОБА_2 не була встановлена, про що також у поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечує наявність вини у вчиненому злочині, оскільки ухвалою суду від 29 січня 2021 року такий факт не встановлений.

Колегія суддів виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 44 КК України, звільненню від кримінальної відповідальності підлягає лише «особа, яка вчинила кримінальне правопорушення». Схожі формулювання містяться і в ч. 1 ст. 49 КК України, яка передбачає, що «особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки…».

У ч. 1 ст. 2 чинного КК України передбачено, що «підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення…». Кримінальним правопорушенням є «…суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення» (ч. 1 ст. 11 КК України). Тобто лише винне діяння буде вважатися кримінальним правопорушенням. Ключовим є формулювання «винне діяння», яке відсилає до визначення вини (ст. 23 КК України) - «психічного ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності». Отже, звільнятися від кримінальної відповідальності може лише особа, яка є винною у вчиненні кримінального правопорушення. З цих мотивів, власне, цю підставу звільнення від кримінальної відповідальності в теорії і вважають нереабілітуючою.

Пленум Верховного Суду України в Постанові від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» вказав судами, що «при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) … повинен переконатися …, що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні…».

Однак Верховний Суд сформував іншу практику в цьому питанні. Так, у Постанові від 26 березня 2020 року у справі № 730/67/16-к Верховний Суд зазначив, що «визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст. 49 КК України) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину».

Більше того, у Постанові у справі № 455/229/17 від 11 листопада 2020 року Верховний Суд навіть зазначив, що дотримання умов, передбачених ст. 49 КК України, є безумовною й обов`язковою для суду підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності, навіть якщо особа свою вину не визнає: «Більше того, твердження апеляційного суду про неможливість застосувати звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строків давності через те, що обвинувачена не визнала своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення також не ґрунтується на вимогах закону. Дотримання умов, передбачених частинами 1 - 3 ст. 49 КК України є безумовною й обов`язковою підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності. Вимоги цієї статті не передбачають обов`язкове визнання вини особою, котра подала клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України». Але такий практичний підхід не враховує два аспекти. Перший аспект пов`язаний із загальними положеннями КК України та КПК України, які передбачають, що звільнити від кримінальної відповідальності з цієї підстави можливо лише особу, яка вчинила злочин, тобто є винною. У випадку, якщо особа добровільно визнає свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, то звільнення з цієї підстави не викликає запитань. А от якщо особа не визнає своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, але при цьому не заперечує проти закриття провадження, то закриття провадження за таких обставин по суті є «ілюзією», яку створює суд такій особі. КПК України прямо дійсно не передбачено обов`язку суду при закритті провадження встановлювати вину особи, однак це випливає із самої суті інституту звільнення особи від кримінальної відповідальності: звільняється лише особа, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Положеннями ч. 3 ст. 285, ч. 2 ст. 286, п. 8 ч. 1 ст. 287 КПК України передбачено, що суд зобов`язаний з`ясувати лише, чи не заперечує підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. Однак законодавство не зобов`язує суд і роз`яснювати наслідки такого закриття, зокрема, що особа вважатиметься винною у вчиненні кримінального правопорушення, від кримінальної відповідальності за яке її звільняють, незалежно від того, визнає вона свою вину чи ні. При цьому, якщо підозрюваний, обвинувачений заперечує проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, то закриття не допускається, а кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, тобто досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку (ч. 8 ст. 284, ч. 3 ст. 285 КПК України). По суті ж, заперечуючи визнання своєї вини, особа заперечує закриття провадження з цієї підстави.

Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

За змістом ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

На підставі статей 78-80 ЦПК України, крім належності, докази мають бути допустимим, достовірними та достатніми.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу положень ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 , в разі якщо вона не визнавала своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення на той час, коли кримінальне провадження перебувала на розгляді в Красноградського районного суду Харківської області, мала скористатися свої процесуальним правом на продовження розгляду кримінального провадження в загальному порядку для її виправдання.

Тобто, якщо ОСОБА_2 не погоджувалася з суттю пред`явленого їй обвинувачення чи підставою закриття кримінального провадження, яка не є реабілітуючою, вона була вправі заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави і наполягати на своєму повному виправданні (реабілітації).

Таким чином, доводи ОСОБА_2 , зазначені нею у своєму відзиві є необґрунтованими, оскільки відповідач, розуміючи наслідки закриття щодо неї кримінального провадження, свідомо погодилась на її звільнення від кримінальної відповідальності, а отже, відповідач ОСОБА_2 обґрунтовано вважається такою, що вчинила злочин, передбачений ч.1 ст. 367 КК України.

Щодо заявлених вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди, судова колегія зазначає наступне.

Статтею1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Згідно із загальними нормами цивільно-правової відповідальності при вирішенні спору про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність дій, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок, як умова відповідальності, виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2020 року у справі № 686/25718/19, від 30 грудня 2020 року у справі № 482/48/19.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювана шкоди. Відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, встановлених нормами ЦК України.

У свою чергу, загальні підстави відшкодування майнової шкоди визначені ч. 1 та ч. 2 ст. 1166 ЦК України за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтями 128, 129 КПК України встановлено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Таким чином, ОСОБА_1 визнана потерпілою у вказаному кримінальному провадженні, а отже не позбавлена права на відшкодування такої шкоди у разі завершення кримінального провадження. Така позиція висловлена і у постанові Верховного Суду 03.02.2022 у справі №757/5974/19-ц.

Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, з наступними змінами та доповненнями, при розгляді позовів про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Так, ухвалою Красноградського районного суду Харківської області (справа №631/1418/18) від 29.01.2021 року встановлено, що ОСОБА_2 вчинила службову недбалість внаслідок неналежного виконання своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, а саме: ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_9 , та її спадкоємиці ОСОБА_1 , - що виразилась у подальшому відчуженні на користь третіх осіб зазначеної земельної частки (паю), вартістю 30972 гривень, яка й складає розмір спричиненої шкоди.

У поданій позовній заяві ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення в розмірі 294818,51 гривень, посилаючись на витяги із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок від 15.09.2021 року, які ніяким чином не завірені, а виготовлені на замовлення невідомої особи.

Тому ОСОБА_1 не було надано суду достовірних, належних та достатніх письмових доказів, щодо наявності вини ОСОБА_2 у заподіянні їй матеріальної шкоди в зазначеному розмірі.

Відповідних рішень державних органів, якими б встановлювалось правові наслідки дій ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_1 , також не було надано. Інших обставин, які б свідчили про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди, позивач не зазначив і судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в частині стягнення матеріальної шкоди слід відмовити, в зв`язку з недоведеністю позивачем належними та допустимими доказами заявлених ним позовних вимог.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Частиною 3 ст. 1230 ЦК України до спадкоємця переходить право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя.

В цивілістичній доктрині під моральною шкодою розуміються фізичні та душевні страждання, завдані фізичній особі неправомірними рішеннями діями чи бездіяльністю, якими порушуються її особисті немайнові блага або посягають на належне фізичній особі майно, а також приниження честі, гідності та ділової репутації фізичної особи.

Постановою заступника начальника СВ Нововодолазього ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції Гирда А.О. від 02.08.2018 року ОСОБА_13 залучено як цивільного позивача до участі по кримінальному провадженні №0000322 від 15.05.2015 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України, оскільки остання є спадкоємцем ОСОБА_3 .

При цьому по своїй суті право на компенсацію моральної шкоди є особистим, оскільки внаслідок заподіяння моральної шкоди відбувається негативний вплив на особисті немайнові блага фізичної особи. Саме тому у частині третій статті 1230 ЦК передбачено правило, що спадкується право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя. У випадку якщо спадкодавець звернувся до суду з вимогою про компенсацію моральної шкоди й помер на стадії розгляду справи не допускається процесуальне правонаступництво за вимогою про компенсацію моральної шкоди.

Під час розгляду справи жодних обґрунтувань та доказів саме такого розміру моральної шкоди ОСОБА_1 суду не надано, не зазначено у чому саме полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди в розмірі 294818,51 грн, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність достатньої правової підстави для покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню моральної шкоди у заявленому розмірі.

Як у суді першої інстанції так і у поданому відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 було заявлено про застосування строку позовної давності як підставу для відмови у позові.

Вказала, що є цілком очевидним те, що з 2000 р. по 2014 р. ОСОБА_3 мала б довідатись про порушення свого права, якщо таке дійсно було, і у всякому разі могла б звернутись до суду, або до правоохоронних органів, з аналогічним позовом, однак цього не зробила. При цьому ОСОБА_2 вказала, що навіть ОСОБА_1 , яка 24.10.2016 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_3 і на той час точно була обізнана про обставини, на які вона посилається, та про існування кримінального провадження №0000322 від 15.05.2015 р., з аналогічним позовом звернулась до правоохоронних органів лише 02.08.2018 р. тобто пропущенням трирічного строку з моменту внесення відомостей до ЄРДР.

У матеріалах справи відсутня інформація стосовно цивільного позову ОСОБА_1 , поданою нею в рамках розгляду кримінального провадження №0000322 від 15.05.2015 року.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Відповідно до ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. В той же час, якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності.

Ухвалою Красноградського районного суду Харківської області (справа №631/1418/18) від 29.01.2021 року звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження №0000322 внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 15.05.2015 року закрито. Цивільний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду, роз`яснено позивачеві її право на звернення з відповідним позовом до суду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним законодавством України.

Вказана ухвала учасниками кримінального провадження не була оскаржена і набрала законної сили 08 лютого 2021 року.

Отже, враховуючи, що відповідно штампу Фрунзенського районного суду м.Харкова за вхідним номером №24254, позовну заяву в даній справі позивач ОСОБА_1 пред`явила до Фрунзенського районного суду м.Харкова - 20 жовтня 2021 року (а.с.1 т.1), тому строк позовної давності нею не пропущений, а тому колегія суддів не приймає ці доводи апеляційної скарги.

Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази засвоїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Висновок експерта є одним із видів доказів і має відповідати критеріям належності і допустимості доказів. Він не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватись на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності.

Разом з цим суд не може обґрунтовувати своє рішення лише висновком експертизи.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 липня 2022 року у справі № П811/4240/14.

У постанові від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18 Верховний Суд дійшов висновку, що у випадку незгоди з висновком експерта за результатами експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, сторона не позбавлена можливості заявити клопотання про призначення експертизи у цивільній справі.

Суд першої інстанції не покладав в основу свого рішення висновки експертиз, а отже доводи скарги про те, що ці експертизи є неналежними доказами колегією суддів не приймаються.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Стрикаля Максима Вікторовича-залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 березня 2025 року-залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 10 листопада 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

О.В.Маміна.