ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7964/25 Справа № 205/12/24 Суддя у 1-й інстанції - Курбанова Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В..

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Стрельник Наталія Миколаївна на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Адміністрація Новокодацького району Дніпровської міської ради про визнання втративши ми право користування житловим приміщенням (суддя першої інстанції Курбанова Н.М.),

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Адміністрація Новокодацького району Дніпровської міської ради про визнання втративши ми право користування житловим приміщенням, в якому просив визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (законний представник якої її мати - ОСОБА_2 ) такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття осіб з реєстрації місця проживання, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м, Дніпропетровська від 18 березня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну допомогу адвоката у розмірі 1700 (грн. 00 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_5 , подав апеляційну скаргу, в якій вказано, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без врахування обставин справи.

Скарга мотивована тим, що з квітня 2022 року відповідач з донькою переїхали проживати за іншою адресою та у спірній квартирі не проживають уже більше ніж півтора року. З квартири їх апелянт не виганяв, в проживанні в квартирі не перешкоджав. Їх речей в квартирі не має. Як відомо, відповідач з донькою виїхали зі спірної квартири у зв`язку з тим, що відповідач знайшла чоловіка та переїхала жити до нього. Залишивши по собі на позивача численні борги по комунальним послугам, які накопились за час її проживання в спірній квартирі, якими вона користувалась, та які вона відмовляється добровільно сплатити.

Знятись сама з реєстрації місця поживання у спірній квартирі та зняти з реєстрації місця поживання їх дитини добровільно відповідачка відмовляється, хоча має інше житло для проживання де може зареєструватись і фактично там проживає.

Апелянт був вимушений для подальшого отримання комунальних послуг скласти договори реструктуризації по боргам. Тим самим взяти на себе особисто зобов`язання сплатити їх у тому розмірі, у ті строки, які зазначені у договорах реструктуризації. Сплачувати ці борги, що підтверджується квитанціями по оплаті комунальних послуг та договорами.

Стрельник ОСОБА_6 , просила рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Від відповідачки відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Інші учасники справи до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно форми «А», основним квартиронаймачем є квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.15-16).

27.03.2008 р. ДП «Житлово-експлуатаційне управління» ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд» видано ордер №3 ОСОБА_1 підприємцю, родина якого складається з 2 людей на право зайняття 2 кімнат №80 площею 49,9 кв.м. в житловому будинку, за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі рішення адміністрації ДП ЖЕУ. Склад родини: ОСОБА_1 основний квартиронаймач, ОСОБА_7 - тітка (а.с.82).

Згідно договору найму житла в будинках житлового фонду ДП ЖЕУ ВАТ «Дніпротрансбуд» від 27.03.2008 р., укладеного між ДП ЖЕУ ВАТ «Дніпротрансбуд» та ОСОБА_1 наймачем наймодавець надає наймачу та членам його сім`ї ОСОБА_7 у безстрокове користування житло за адресою: АДРЕСА_1 , житлове приміщення загальною площею 77,2 кв.м., що складається з 2 кімнат житловою площею 45,9 кв.м. (а.с.83-84).

Згідно свідоцтва про народження серія № НОМЕР_2 , виданого 10.07.2013 р. Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №901, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 . Батьки: ОСОБА_1 , мати ОСОБА_8 (а.с.17).

Згідно органу самоорганізації населення Будинковий комітет «Караваєва-1» від 04.10.2025 р. №22, за адресою АДРЕСА_1 (загальна площа 77,2 м.кв.) зареєстровані три особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 09.07.2001 р. основний квартиронаймач, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 донька, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 колишня дружина (а.с.18).

Згідно рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16.10.2018 р. №205/6662/18, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 розірваний. Прізвище ОСОБА_8 після розірвання шлюбу залишено без змін (а.с.19-20).

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого 11.08.2022 р. Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), актовий запис №1247, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб. Прізвища після державної реєстрації шлюбу чоловіка ОСОБА_10 , дружини ОСОБА_10 (а.с. 21).

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , виданого 05.04.2019 р. Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №242, ОСОБА_1 та ОСОБА_11 зареєстрували шлюб. Прізвища після державної реєстрації шлюбу чоловіка ОСОБА_12 , дружини ОСОБА_13 (а.с. 22).

Згідно свідоцтва про народження серія № НОМЕР_5 , виданого 18.10.2019 р. Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №1136, ОСОБА_14 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 . Батьки: ОСОБА_1 , мати ОСОБА_11 (а.с.23).

Згідно квитанції ЄРЦ КП «Теплоенерго» заборгованість по оплаті послуг з постачання теплової енергії та абонобслуговування становить 31618,13 грн. (а.с.24).

Згідно договору реструктуризації заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення від 19.09.2023 р., укладеного між КП «Дніпроводоканал» та ОСОБА_1 підприємство надає боржникам в розстрочку солідарно з усіма повнолітніми особами, зареєстрованими у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , на щомісячне рівномірне погашення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення, згідно графіку внесення щомісячних платежів, утворилась станом на 01.09.2023 р. у розмірі 15506,68 грн. по особовому рахунку № НОМЕР_6 , згідно з наступним графіком: з 01.09.2023 р. до 31.08.2026 р. щомісяця 430,74 грн. до 10 числа (а.с. 25-27).

Згідно акту від 08.11.2023 р. ОСОБА_1 з червня 2018 р. та до теперішнього часу не проживав за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_8 та ОСОБА_3 не проживають з квітня 2022 р. та до теперішнього часу за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.28).

Згідно відомостей з Єдиного демографічного реєстру №391155, №3911131 від 03.01.2024 р., ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 (а.с.47, 49).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог стосовно ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що неповнолітня дитини обмежено в можливості самостійно визначити своє місце проживання.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком місцевого суду.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 1 Протоколу першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною першою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Кожному гарантується недоторканність житла (стаття 30 Конституції України).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма визначає право власника, зокрема житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі статті 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право володіння, право користування (сервітут), право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Згідно із ч. 3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Відповідно до ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

У статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок і частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свійПравова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до пп.5 пункту 35 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) затвердженого постановою КМУ від 07.02.2022 року № 265 для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник), уповноважена особа житла або уповноважена особа спеціалізованої соціальної установи, закладу для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг з проживанням подає: документи, що підтверджують: право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла (зазначені документи та згода не вимагаються під час реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників (представників), або одного з них;

право на перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, іншого надавача соціальних послуг з проживанням (довідка про прийняття на обслуговування в спеціалізованій соціальній установі, іншого надавача соціальних послуг з проживанням за формою згідно з додатком 4, копія посвідчення про взяття на облік бездомної особи, форма якого затверджується Мінсоцполітики (для осіб, які перебувають на обліку у таких установах або закладах);

У пункті 2 статті 8 Конвенції чітко визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року в справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» («McCann v. the United Kingdom»), заява № 19009/04, пункт 50)).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16, від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17).

Під час розгляду справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)).

У силу частини першої статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі№ 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Відповідно до положень ст.ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Малолітня ОСОБА_3 , є донькою позивача ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія № НОМЕР_2 , виданого 10.07.2013 року Ленінським відділом ДРАЦС.

У зв`язку з припиненням сімейних відносин із відповідачем, мати дитини разом зі своєю неповнолітньою дочкою, у квітні 2022 року переїхали на інше місце проживання.

Встановивши, що ОСОБА_3 вселилася до спірної квартири як дочка наймача, на час вибуття із спірного житла є малолітньою особою, не може самостійно визначати своє місце проживання, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що за нею збереглося право на користування житлом за місцем проживання її батька, незважаючи на факти зміни постійного місця проживання та не проживання у спірному житловому приміщенні.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції про права дитини).

Місцевий суд обґрунтовано застосував висновки Верховного Суду, викладені у справах від 16 грудня 2020 року у справі №206/4028/18 та від 04 липня 2018 року у справі №711/4431/1, що малолітня особа не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до приписів ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ст.ст. 77, 78 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не приймає до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, оскільки, позивачем належним чином не доведено перешкод у користуванні квартирою чи доступу до неї.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення ухвалено з дотримання всіх норм права, судом першої інстанції під час розгляду справи було досліджено всі надані докази у справі та надано належну правову оцінку даним правовідносинам.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).,

Керуючись статтями, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Стрельник Наталія Миколаївна залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 13 листопада 2025 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи