ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 750/10862/24

провадження № 61-12203св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - Чернігівська окружна прокуратура в інтересах держави,

відповідачі: Чернігівська міська рада, ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 червня 2025 року у складі судді Логвіної Т. В. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 02 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Онищенко О. І.,

Мамонової О. Є., Шитченко Н. В., і виходив з такого.

Зміст позовної заяви та її обґрунтування

1. У серпні 2024 року заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах держави до Чернігівської міської ради, ОСОБА_1 про скасування рішення органу місцевого самоврядування та державної реєстрації земельної ділянки.

2. На обґрунтування позовних вимог прокурор зазначав, що рішенням Чернігівської міської ради 32 сесії 7 скликання від 22 червня 2018 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою, передачу земельних ділянок у власність та оренду громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального садівництва», було затверджено проект відведення та передано у власність безоплатно ОСОБА_1 земельну ділянку кадастровий

№ :02:026:0424, площею 0,1000 га, яка розташованої у

АДРЕСА_1 . 25 липня 2018 року право власності на зазначену земельну ділянку було зареєстровано за ОСОБА_1 .

4. Посилався на те, що спірна земельна ділянка відведена у власність ОСОБА_1 з порушенням вимог статей 20, 51, 52, 83, 118, 121 Земельного кодексу України, Законів України «Про основи містобудування» та «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки як на момент видачі Чернігівською міською радою розпорядження, так і на час звернення до суду така земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, земельних насаджень загального користування.

5. Враховуючи наведене, прокурор просив суд:

- визнати незаконним та скасувати пункт 2.5 рішення Чернігівської міської ради 32 сесії 7 скликання від 22 червня 2018 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою, передачу земельних ділянок у власність та оренду громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального садівництва» про затвердження проекту відведення та передання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки кадастровий № :02:026:0424, площею 0,1000 га, розташованої в

АДРЕСА_2;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:026:0424, площею 0,10000 га;

- скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :02:026:0424, площею 0,1000 га, розташовану в АДРЕСА_2.

Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції

6. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 червня

2025 року у задоволенні позову заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави відмовлено.

7. Скасовано заходи забезпечення, застосовані ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 серпня 2025 року.

8. Стягнуто з Чернігівської обласної прокуратури на користь

ОСОБА_1 20 000,00 грн у відшкодування витрат на оплату професійної правничої допомоги.

9. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що прокурором не доведено належними, допустимими та достовірними доказами, що земельна ділянка кадастровий № :02:026:0424, площею 0,1 га, розташована у межах зони зелених насаджень загального користування, в межах категорії земель рекреаційного призначення, а також того, що Чернігівська міська рада порушила порядок передачі земельної ділянки у власність, передбачений статтею 118 Земельного кодексу України.

Основний зміст та мотиви судового рішення суду апеляційної інстанції

10. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 02 вересня 2025 року апеляційну скаргу заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури задоволено частково.

11. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 червня 2025 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

12. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

13. Стягнуто з Чернігівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

14. Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що прокурором обрано неправильний спосіб захисту права, що має наслідком відмову у задоволенні позову.

15. Оскільки позов обґрунтований тим, що спірна земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, зелених насаджень загального користування, які не можуть передаватись у приватну власність, та на території яких не може здійснюватися діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель, колегія апеляційного суду, виходячи з обставин саме цієї справи, вважала, що належним способом захисту є вимоги про віндикацію, які не були заявлені прокурором у цій справі.

Узагальнені доводи касаційної скарги

16. 26 вересня 2025 року засобами поштового зв`язку заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 червня 2025 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 02 вересня 2025 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

17. Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій прокурор зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21, від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц, від 22 серпня 2018 року у справі

№ 925/1265/16, від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б,

від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 761/31121/14-ц, постановах Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/21329/17, від 18 лютого 2021 року у справі № 756/13679/16-ц, від 09 лютого 2018 року у справі № 906/538/16,

від 05 грудня 2018 року у справі № 761/11593/13-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також вказує, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

18. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не урахували, що спірна земельна ділянка потрапляє в зону озеленення загального користування, позначену на Плані зонування території м. Чернігова відповідно до Генерального плану м. Чернігова, затвердженого рішенням Чернігівської міської ради від 25 грудня 2003 року. Землі загального користування заборонено передавати у приватну власність без жодних виключень (пункт а частини третьої статті 83 Земельного кодексу України). Прокурор вважає, що зайняття земельної ділянки зон зелених насаджень рекреаційного призначення слід розглядати як не пов'язане з правом володіння порушення права власності держави, а тому позовні вимоги слід розглядати як негаторний позов, який можна заявляти впродовж всього часу існування порушення прав законного володільця.

19. Додатково акцентує увагу на тому, що зони зелених насаджень загального користування є невід'ємним елементом екосистеми, незаконне їх відчуження призводить до порушення прав усіх громадян на безпечне довкілля та неможливості використання земель у рекреаційних цілях. Вважає, що зазначені обставини свідчать про відповідність заявлених вимог загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

20. Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 750/10862/24, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

21. 15 жовтня 2025 року матеріали цивільної справи № 750/10862/24 надійшли до Верховного Суду.

22. Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. Відмовлено заступнику керівника Чернігівської обласної прокуратури у задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

23. 23 жовтня 2025 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат

Пінчук К. О., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, просить суд відмовити у її задоволенні.

24. Відзив обґрунтований посиланням на те, що суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та належним способом захисту. Повернення Чернігівській міській раді земельної ділянки, належної йому на праві приватної власності, буде свідчити про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Разом з тим, віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі оцінити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.

25. Вважає наведену прокурором практику Верховного Суду нерелевантною спірним правовідносинам. Більш того, касаційна скарга не містить обґрунтувань того, який саме висновок апеляційного суду зроблений без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

26. Додатково заявляє клопотання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції у розмірі 10 000,00 грн.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27. Рішенням Чернігівської міської ради від 31 серпня 2006 року (7 сесія 5 скликання) «Про надання вилучення і передачу земельних ділянок в межах м. Чернігова та надання дозволу на розроблення проекту відведення земельних ділянок та встановлення прибережних захисних смуг» (пункт 10.11) ОСОБА_1. дозволено розроблення проекту відведення на земельну ділянку на перехресті АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

28. Рішенням Чернігівської міської ради від 26 червня 2012 року (22 сесія 6 скликання) «Про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та будівництва індивідуального гаража» у зв`язку із закінченням терміну дії дозволу ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту відведення на земельну ділянку на перехресті АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

29. Рішенням Чернігівської міської ради від 17 серпня 2017 року №22/VII-23 «Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянам, - учасникам АТО, учасникам бойових дій, ветеранам війни та членам сімей загиблих учасників АТО для індивідуального дачного будівництва, будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), ведення особистого селянського господарства, індивідуального садівництва, будівництва індивідуальних гаражів та городництва» у зв`язку із закінченням терміну дії дозволу ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту щодо відведення земельної ділянки на перехресті АДРЕСА_1 орієнтовною площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

30. У 2017 році ФОП ОСОБА_2 розроблено відповідний проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. 08 травня 2018 року зазначена земельна ділянка зареєстрована у Державному земельному кадастрі.

31. Рішенням Чернігівської міської ради (32 сесія 7 скликання) від 22 червня 2018 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою, передачу земельних ділянок у власність та оренду громадянам для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального будівництва» затверджено проект відведення та передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку кадастровий № :02:026:0424 на перехресті АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

32. 25 липня 2018 року державним реєстратором ДП «Чернігівський наукового- дослідний та проектний інститут землеустрою» Комовою Ю. М. зареєстровано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий

№ :02:026:0424, площею 0,1 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101, номер запису про право власності - 27253608.

33. Згідно з листом управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради від 13 травня 2024 року №01-08/326 в м. Чернігові є діючою наступна містобудівна документація: Генеральний план розвитку м. Чернігів, затверджений рішенням Чернігівської міської ради від 25 грудня 2003 року

(10 сесія 24 скликання); Тимчасовий порядок використання території

м. Чернігова, затверджений рішенням Чернігівської міської ради від 28 грудня 2011 року (16 сесія 6 скликання), основною складовою якого є план зонування території міста. Розроблений Українським державним науково-дослідним інститутом проектування міст «Діпромісто» Ю. М. Білоконя; Детальний план території центральної частини міста та детальні плани інших частин міста.

34. Розділом 1.1. Тимчасового порядку використання території м. Чернігова, затвердженого рішенням Чернігівської міської ради від 28 грудня 2011 року

(16 сесія 6 скликання), передбачено, що тимчасовий порядок діє на території

м. Чернігова до затвердження змін та доповнень до Генерального плану розвитку м. Чернігова з планом зонування території міста або оновленого плану зонування території міста, як окремої містобудівної документації.

35. За інформацією, наданою на запит Чернігівської окружної прокуратури управлінням архітектури та містобудування Чернігівської міської ради (лист №01-08/326 від 13 травня 2024 року), земельна ділянка ОСОБА_1 , кадастровий № :02:026:0424, площею 0,1 га, знаходиться на межі зони «Ж-1-р «Житлова зона індивідуальної садибної та блокової забудови з обмеженням поверховості по умовам зон регулювання забудови» та зони Р-2

«Ландшафтно-рекреаційна зона загальноміського значення».

36. Земельна ділянка кадастровий № :02:026:0424, площею

0,1000 га, відведена ОСОБА_1 у зоні Ж-1-р, відповідає категорії земель житлової та громадської забудови.

37. Також управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради у своєму листі №01-08/326 від 13 травня 2024 року зазначило, що надати викопіювання з Генерального плану м. Чернігова та Плану зонування з позначенням на них місця розташування земельних ділянок, зокрема земельної ділянки ОСОБА_1 , кадастровий № :02:026:0424, площею 0,1 га, управління не має можливості, оскільки графічні матеріали Генерального плану м. Чернігова та плану зонування виконані без прив`язки до відповідних систем координат.

38. З викопіювання з плану зонування м. Чернігова вбачається схематичне орієнтовне розташування земельної ділянки відповідача відносно зони «Ж-1-р», зони «ГД-2-р», зони «Р-2» та зони «Р-4».

39. У матеріалах справи у складі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 на перехресті АДРЕСА_1 у м. Чернігові наявна довідка з державної статистичної звітності з кількісного обліку земель та розподіл їх за власниками земель та землекористувачами (угіддями) станом на 01 січня 2016 року (за формою 6-зем) від 27 листопада 2017 року №31-25-0.36-1698/169-17, у якій зазначено, що земельна ділянка на перехресті АДРЕСА_1 у

м. Чернігові формується за рахунок земель не наданих у власність чи постійне користування в межах населених пунктів (шифр рядка - 96, графа - 81).

40. Відповідно до Звіту про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності

(форма 6-зем) в рядку 96 зазначаються землі, не надані у власність або постійне користування в межах населених пунктів, в графі 81 - землі історико-культурного призначення.

Позиція Верховного Суду

41. Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

42. Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

43. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

44. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

45. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

46. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

47. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі

№ 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

48. Звертаючись до суду з позовом у справі, що переглядається, прокурор зазначав про порушення права комунальної власності шляхом незаконної передачі у приватну власність відповідача земельної ділянки рекреаційного призначення, зелених насаджень загального користування. Прокурор заявив негаторний позов, посилаючись на те, що це порушення не слід розглядати як таке, що пов'язане з позбавленням володіння з огляду на законодавче обмеження у передачі земельної ділянки загального користування у приватну власність (пункт а частини четвертої статті 83 ЗК України).

49. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 14 Конституції України).

50. Відповідно до статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

51. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (частини перша та друга статті 20 ЗК України).

52. До земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів (стаття 50 ЗК України).

53. Згідно зі статтею 51 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації. Майданчики для занять спортом на відкритому повітрі, об`єкти фізичної культури і спорту, які не є об`єктами нерухомості, можуть бути розміщені на земельних ділянках усіх категорій земель.

54. Відповідно до частин першої, четвертої статті 52 ЗК України землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

55. Порядок використання земель рекреаційного призначення визначається законом.

56. Згідно з пунктом а частини четвертої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

57. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

58. Частиною другою статті 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

59. Цивільне законодавство серед способів захисту речових прав виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов).

60. Позовом про витребування майна (віндикаційним позовом) є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності індивідуально визначеного майна, до особи, яка ним заволоділа, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.

61. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 у справі № 6-2407цс15).

62. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Схожі висновки викладені, зокрема, у пункті 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 у справі № 488/2807/17.

63. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, які не пов`язані з позбавленням володіння (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

64. Для розмежування віндикаційного та негаторного позовів безумовно одним з таких критеріїв є наявність або відсутність володіння майном у власника, який відповідно пред`являє негаторний чи віндикаційний позов для захисту порушеного права. Якщо у власника наявне володіння річчю, але існують перешкоди в розпорядженні чи користуванні, то його вимога має кваліфікуватися як негаторний позов. Натомість вимога власника, позбавленого володіння (фізичного, юридичного), і пред`явлення вимоги про відновлення володіння, має кваліфікуватися як віндикаційний позов.

65. Для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19).

66. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги прокурора, пред`явлені в порядку статті 391 ЦК України, не відповідають належному способу захисту права власності, що є підставою для відмови в їх задоволенні.

67. Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що враховуючи зміст заявлених позовних вимог, належним способом захисту порушеного права власності на спірну земельну ділянку є подання саме віндикаційного позову з відповідною оцінкою пропорційності втручання у право відповідача на мирне володіння майном. Крім того, до вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння застосовується позовна давність.

68. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Наведене узгоджується з правовими висновками сформульованими, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21),

від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 52).

69. Суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню та надавши належну правову оцінку обраному позивачем способу захисту дійшли загалом обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

70. Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, зокрема факту віднесення спірної земельної ділянки до земель загального користування.

71. Колегія суддів зауважує, що суди попередніх інстанцій належним чином дослідили наявні у матеріалах справи та правильно встановили, що спірна земельна ділянка була передана у приватну власність ОСОБА_1 як земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

72. Згідно з проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки, виготовленим ФОП ОСОБА_2 , така земельна ділянка сформована за рахунок земель сільськогосподарського призначення (рілля) та земель під житловою забудовою. Зелені насадження на земельній ділянці відсутні. Даних про наявність на такій земельній ділянці місць загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) немає.

73. Висновком експерта державної експертизи землевпорядної документації Форовича М. В. №3414/82-18 від 24 квітня 2018 року встановлено відповідність проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на перехресті

АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 вимогам земельного законодавства та прийнятим на їх основі нормативно- правовим актам.

74. З урахування наведеного, обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції щодо відсутності правових підстав вважати, що спірна земельна ділянка за жодних обставин не могла бути передана у приватну власність. Якщо закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, що характерно для земель рекреаційного призначення (частина четверта статті 52 ЗК України), то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного суду від 13 листопада

2024 року у справі № 363/2930/22.

75. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів прокурора по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.

76. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

77. Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі фактичних обставин та характеру спірних правовідносин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.

78. Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, ураховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі

№ 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі

№ 910/8115/19(910/13492/21)).

79. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

80. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

81. З урахуванням доводів касаційної заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

82. Колегія суддів зауважує, що касаційна скарга не містить самостійних доводів щодо порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, а тому з огляду на положення частини першої статті 400 ЦПК України справа в цій частині в касаційному порядку не переглядалася.

Щодо розподілу судових витрат, понесених сторонами у суді касаційної інстанції

83. Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

84. Згідно з положеннями частини другої статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, у разі відмови - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

85. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

86. З огляду на те, що за результатами касаційного перегляду справи, касаційну скаргу заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури залишено без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову - залишено без змін, понесені прокурором витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги підлягають залишенню за заявником.

87. У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат

Пінчук К. О., просить суд стягнути з Чернігівської обласної прокуратури на його користь понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції у розмірі 10 000,00 грн.

88. На обґрунтування заявленої суми судових витрат на професійну правничу допомогу до відзиву на касаційну скаргу додано: ордер на надання правової допомоги від 09 серпня 2024 року; договір про надання правової допомоги

№ 07-08/24-01 від 07 серпня 2024 року; витяг щодо руху коштів по рахунку

НПД Пінчук К. О. 21 жовтня 2025 року на суму 10 000,00 грн від контрагента ОСОБА_1 , деталі операції - надання професійної правничої допомоги.

89. Колегія суддів зауважує, що склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

90. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

91. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

92. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

93. Оцінюючи надані відповідачем докази понесення судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів ураховує, що положеннями пункту 3.1 укладеного між відповідачем та адвокатом Пінчук К. О. договору про надання правової допомоги № 07-08/24-01 від 07 серпня 2024 року передбачено, що розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокату за надану у межах цього договору правову допомогу, визначається сторонами окремою додатковою угодою, яка є невід'ємною частиною цього договору.

94. Однак, стороною відповідача не надано до суду касаційної інстанції ні додаткової угоди до договору про надання правової допомоги № 07-08/24-01 від 07 серпня 2024 року з погодженою сумою гонорару адвоката, ні детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, ні акту виконаних робіт (наданих послуг). Більш того, надана до матеріалів відзиву на касаційну скаргу виписка з рахунку адвоката не містить даних щодо договору, на підставі якого здійснювалася оплата послуг з професійної правничої допомоги. Про неможливість подання таких доказів до закінчення судових дебатів (частина перша статті 246 ЦПК України) відповідачем не заявлено.

95. З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає заявлене

ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Пінчук К. О., у відзиві на касаційну скаргу клопотання про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 141, 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури залишити без задоволення.

2. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 червня 2025 року, з урахуванням змін, внесених за результатами апеляційного перегляду, та постанову Чернігівського апеляційного суду від 02 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович