Провадження № 22-ц/4808/1320/25
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Девляшевського В.А., Мальцевої Є.Є.,

за участю секретаря Кузнєцова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 02 липня 2025 року, ухвалене в складі судді Бабій О.М. у м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 04 липня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення частки в праві спільної сумісної власності та виділ частки земельної ділянки в натурі,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визначення частки в праві спільної сумісної власності та виділ частки земельної ділянки в натурі.

В обґрунтування позову зазначив, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ним на підставі договору дарування від 25 квітня 1997 року. Будинок є триквартирним. Іншими співвласниками є ОСОБА_4 власник квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 липня 2015 року та ОСОБА_3 власник квартири АДРЕСА_3 на підставі договору довічного утримання від 01 травня 2004 року.

Рішенням Івано-Франківської міської ради від 07 грудня 2006 року затверджено технічну документацію із землеустрою та передано у спільну сумісну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0836 га по АДРЕСА_4 ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 .

На підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), затвердженої 31 липня 2017 року, проведено державну реєстрацію присадибної земельної ділянки по АДРЕСА_4 площею 0,0836 га, кадастровий номер :06:002:0478 за ОСОБА_4 (правонаступником ОСОБА_5 ), ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (правонаступником ОСОБА_6 ) на праві спільної сумісної власності.

Вказував, що домовленості між співвласниками щодо визначення часток не існувало. Тому, на думку позивача, частки у праві спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку між співвласниками будинку є рівними і становлять по 1/3 цієї земельної ділянки. Для забезпечення повного володіння, користування та розпорядження своєю часткою позивач бажає здійснити її виділ в натурі.

За його зверненням землевпорядною організацією виготовлено план-схему розподілу спірної земельної ділянки, якою передбачено можливість виділення кожному співвласнику земельної ділянки площею орієнтовно по 0,0190 га відповідно до розташування квартир і входів, із залишенням у спільному користуванні частини площею 0,0266 га під будинком та для забезпечення проходу до вулиці. Вважає, що такий розподіл відповідає рівним часткам кожного співвласника та не порушує їхніх прав.

Однак, відповідачі ухиляються від добровільного впорядкування прав на вказані частини земельної ділянки.

Просив суд ухвалити рішення, яким визначити його частку в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0836 га, за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер :06:002:0478, та виділити її в натурі.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 14 травня 2025 року до участі у справі залучено ОСОБА_2 як правонаступницю ОСОБА_4 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 липня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає таке рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що суд першої інстанції не врахував висновки судової земельно-технічної експертизи від 13 січня 2025 року №1497/23-28, якою підтверджено технічну можливість виділу його частки в розмірі 1/3 у спільній сумісній власності на спірну земельну ділянку.

Зазначає, що ні ОСОБА_2 , ні її представник адвокат Тугай Іван Михайлович не були присутні в судовому засіданні 01 липня 2025 року та під час оголошення судового рішення 02 липня 2025 року, хоча суд зазначив їх у рішенні.

На його думку, суд безпідставно дійшов висновку про різний розмір часток співвласників, тоді як жодною нормою не передбачено, що частка у спільній сумісній власності на земельну ділянку визначається площею квартири. Такий висновок є довільним тлумаченням закону та суперечить фактичним обставинам справи.

Посилається на рішення Івано-Франківського міського суду від 17 жовтня 2019 року у справі №344/9676/19, яким задоволено позов ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно. Цим рішенням встановлено, що розмір частки у спільній сумісній власності ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку загальною площею 0,0836 га, що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :06:002:0478, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , становить 1/3 частки. Визнано за ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після смерті рідного брата ОСОБА_5 право власності на 1/3 частину вказаної земельної ділянки.

Після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 спадщину на квартиру АДРЕСА_2 і відповідну 1/3 частку земельної ділянки прийняла його донька ОСОБА_2 .

Таким чином апелянт вважає, що інші співвласники мають такі ж рівні права на спірну земельну ділянку по 1/3 кожен.

Натомість, суд першої інстанції не встановив фактичних обставин щодо зареєстрованих прав власності за відповідачами у Державному реєстрі речових прав, чим допустив ухвалення помилкового рішення.

Вказує на недобросовісну поведінку відповідача ОСОБА_4 та його правонаступниці ОСОБА_2 , які за участі представника адвоката Тугая І.М. приховали обставини набуття ними права власності на 1/3 частку земельної ділянки, що суперечить принципу добросовісності та призвело до неправильного вирішення справи.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта адвокат Косар М.Є. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримала.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Тугай І.М. щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив, повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги колегія суддів вирішила розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрована за ним в цілому на підставі Договору дарування від 25.04.1997 в реєстрі прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 27721137 (т. 1, а.с. 5).

Відповідачу ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.07.2015 належить квартира АДРЕСА_5 , що в цілому зареєстрована за ним на праві власності за реєстраційним номером 3784317 (т. 1, а.с. 6). На даний час власником квартири в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину, що підтверджується копією Витягу із Державного реєстру речових прав №419315325 від 24.03.2025 (т. 2, а.с. 134, 140).

ОСОБА_3 на підставі Договору довічного утримання від 01.05.2004 належить квартира АДРЕСА_6 , в цілому зареєстрована за ним на праві власності в реєстрі прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 5488296 (т. 1, а.с. 7).

Отже, сторони по справі є співвласниками будинку з трьома квартирами по АДРЕСА_4 .

Рішенням Івано-Франківської міської ради від 07.12.2006 затверджено технічну документацію із землеустрою та передано земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0836 га на АДРЕСА_4 у спільну сумісну власність ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 згідно ст.ст. 81, 118 ЗК України та постанови ВР України від 17.02.2004 №1492-IV (т. 1, а.с. 8).

На підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), затвердженої 31.07.2017, ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 проведено державну реєстрацію земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) по АДРЕСА_4 , площею 0,0836 га, кадастровий номер :06:002:0478, міським відділом ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області, дата державно реєстрації 14.12.2017, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-025 від 21.07.2025 (т. 2, а.с. 25, 198-203).

23.11.2018 зареєстроване право спільної власності на цю ділянку за ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на цю земельну ділянку, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №434766451 від 09.07.2025 (т. 2, а.с. 197).

Для визначення можливості технічного виділу у натурі частини земельної ділянки кадастровий номер :06:002:0478 у справі двічі було призначено земельно-технічну експертизу.

Згідно Висновку судового експерта №018/05-23 від 10.05.2023 вбачається, що розділити земельну ділянку, кадастровий номер :06:002:0478, для виділу в натурі на три рівні частини відповідно до часток співвласників можливо, однак внаслідок такого поділу утвориться чотири земельні ділянки, та експертом запропоновано 3 можливі варіанти розподілу земельної ділянки.

Згідно Висновку експертів за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи №1497/23-28 від 13.01.2025 виділити ОСОБА_1 1/3 земельної ділянки, кадастровий номер :06:002:0478, можливо, якщо кожному із співвласників належить 1/3 частка цієї ділянки. Також експертами запропоновано 3 можливі варіанти поділу земельної ділянки.

У судовому засіданні суду першої інстанції 11.06.2025 судові експерти ОСОБА_7 та ОСОБА_8 надали додаткові пояснення, що проводили експертизу, враховуючи, що частки співвласників на земельну ділянку є рівними, як зазначено в ухвалі суду. Питання пропорційності часток до розміру площі квартир експертами не досліджувалось, оскільки такого питання не було зазначено в ухвалі суду про призначення експертизи.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначав, що житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0836 га, кадастровий номер :06:002:0478, яка перебуває у спільній сумісній власності та надана саме для обслуговування такого будинку, а не квартир окремо. Будинок, який розташований на спільній земельній ділянці сторін є багатоквартирним, оскільки в ньому знаходяться дві і більше квартири, які належать різним власникам. В даному випадку частка кожного власника квартири на спільну земельну ділянку також буде різною, пропорційно до площі його квартири. Отже, твердження позивача, що частки у праві спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку рівні, є не обґрунтованим. А належних, допустимих та достатніх доказів того, що сторонам належить частка земельної ділянки, яка відповідає їхній частці власності у будинковолодінні, позивачем суду не надано. Висновок експертів за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи надає варіанти виділу 1/3 частки земельної ділянки, тобто при умові, що частки співвласників є рівними, але в даному випадку суд не вважає, що частки є рівними та кожному належить по 1/3 частині земельної ділянки. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Однак, апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками, з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753/8671/21 (провадження №61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові».

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, серед іншого, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 116 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

В статті 118 ЗК України зазначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 42 ЗК України у разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об`єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Тобто стаття 42 ЗК України не передбачає можливості передачі у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, або її частини.

У постанові від 03 червня 2020 року в справі №560/1049/16 Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, виходив із того, що «згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Тлумачення наведених норм права свідчить про те, що земельна ділянка може надаватися для обслуговування житлового будинку, а не квартири. У зв`язку з цим посилання судів на положення статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України є помилковим і передчасним. Тобто, земельна ділянка може надаватися для обслуговування житлового будинку (цілого), незалежно від кількості співвласників такого будинку. Але лише у разі, якщо будинок розділено на окремі домоволодіння і тоді надання земельної ділянки здійснюється окремо для кожного власника. При цьому окреме домоволодіння повинно мати окрему адресу. Суди не дослідили, чи поділено житловий будинок між власниками квартир, оскільки адреси сторін зазначені, як квартира АДРЕСА_1 і квартира АДРЕСА_5».

Таким чином, земельна ділянка надається для обслуговування житлового будинку (цілого) незалежно від кількості співвласників такого будинку. Якщо будинок розділено на окремі домоволодіння, приватизація земельної ділянки здійснюється вже окремо для кожного. Водночас окреме домоволодіння повинно мати окрему адресу. Однак, якщо адреса одна, а поділ іде лише на квартири, земельна ділянка передається у спільну сумісну або часткову власність. Окремо приватизувати частину земельної ділянки власником квартири неможливо. За відсутності згоди співвласника будинку (власника іншої квартири) на приватизацію земельної ділянки, за певних умов (капітальна стіна між частинами будинку тощо) та наявності висновку про можливість виділення частини будинку в окреме домоволодіння, можливо звернутися до місцевої ради про його узаконення та присвоєння йому окремої адреси. Після цього можна порушувати питання про приватизацію земельної ділянки вже як для окремого будинку (постанова Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі №932/12380/20 (провадження №61-11205св23)).

Земельна ділянка з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд функціонально придатна виключно для названих потреб. Тобто, її використання нерозривно пов`язане із житловим будинком та господарськими будівлями, що розташовані в її межах. Якщо будинок, розташований в межах земельної ділянки, не є поділеним, то роздільне використання такої земельної ділянки також є неможливим, оскільки така призначена для обслуговування цілого будинку.

У справі, яка переглядається, звертаючись з позовом до суду, позивач просив визначити його частку в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку та виділити її в натурі.

Разом з тим, встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_4 одноповерховий, трьохквартирний, включає квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_7 та АДРЕСА_3 , власниками яких є сторони по справі. Дві з квартир мають один вхід, третя інший. Земельна ділянка площею 0,0836 га на АДРЕСА_4 рішенням Івано-Франківської міської ради від 07.12.2006 передана тодішнім власникам цих квартир: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 для будівництва та обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель і споруд у спільну сумісну власність (т. 1, а.с. 8).

Відтак, земельна ділянка у цілому передана у спільну сумісну власність усім співвласникам такого будинку. При цьому, передача частини такої земельної ділянки у власність одному із співвласників законом не допускається що, в свою чергу, узгоджується із правовими висновками, викладеним у змісті вищевказаних постанов Верховного Суду.

За таких обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, однак помилився з мотивуванням такого.

Таким чином рішення суду слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Що стосується посилань апелянта на те, що заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 17.10.2029 у справі №3449676/19 встановлено розмір частки у спільній сумісній власності ОСОБА_5 на земельну ділянку загальною площею 0,0836 га, що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), кадастровий номер :06:002:0478, за адресою: АДРЕСА_4 , - 1/3 частки, і визнано за ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після смерті рідного брата ОСОБА_5 право власності на 1/3 частину вказаної земельної ділянки, то таке не спростовує вищевказаного.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 02 липня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: В.А. Девляшевський

Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови складено 10 листопада 2025 року.