К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2025 року місто Київ

справа № 752/3594/23

апеляційне провадження № 22-ц/824/14856/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Терещенко Людмили Вячеславівни на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Кордюкової Ж.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позов до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 , який був нерезидентом України. Шлюб припинився внаслідок смерті останнього.

ОСОБА_3 мав квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано на відповідача за умови, що він в будь-який час переоформить право власності на цю квартиру на ту особу, яку визначить родина ОСОБА_4 .

18.11.2020 відповідач склав заповіт, згідно з яким заповів позивачці квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до раніше укладеної домовленості 14.02.2022 відповідач продав вищезазначену квартиру громадянину Естонської Республіки ОСОБА_5 , сину позивачки.

Про виконання домовленості ОСОБА_6 склав заяву від 14.02.2022.

Цього ж дня, 14 лютого 2022 року сторони домовились, що відповідач відчужить (продасть) іншу квартиру за адресою: АДРЕСА_3 на користь позивачки.

14 лютого 2022 року було складено розписку, згідно якої позивачка надала відповідачу кошти в розмірі 5 000 доларів США для компенсації сплати ним 5% податку за відчуження другої нерухомості за 2022 поточний рік, тобто для виконання відповідачем зобов`язань, які виникнуть у нього в майбутньому.

Проте відповідач до моменту звернення до суду не здійснив продаж квартири за адресою: АДРЕСА_3 , тобто кошти не використав та не повернув їх позивачу.

Таким чином, позивач безпідставно зберігає у себе грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США, які повинен повернути позивачці, оскільки підстава, на якій вони набуті, відпала.

Крім того, вказувала, що відповідач згідно ст. 625 ЦПК України повинен сплатити 3% річних за 366 календарних днів в розмірі 150,41 доларів США.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_2 просила суд стягнути із ОСОБА_1 на її користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 5 150,41 доларів США.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 5 000 доларів США.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Терещенко Л.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що районний суд при ухваленні оскаржуваного судового рішення безпідставно застосував норму статті 1212 ЦК України та не застосував пункт 6 статті 3 ЦК України, не врахував правові висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434св20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022св22), від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22 (провадження № 61-18405св23), відповідно до яких загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. У даному випадку поведінка позивача щодо надання відповідачу коштів з власної ініціативи у сумі 5000 доларів США не свідчила жодним чином про те, що в майбутньому позивач буде вимагати повернення цих коштів, чи ці кошти підлягають поверненню з інших підстав. Тобто поведінка позивача щодо звернення до суду з таким позовом про повернення цих коштів є суперечливою та недобросовісною.

Вказує, що жодних вимог чи претензій про повернення коштів у досудовому порядку на адресу відповідача від позивача не надходило. Крім того, наявна в матеріалах справи розписка, датована 14.02.2022, не містить жодної вказівки про обов`язок із повернення таких коштів, як і не встановлено строку їх повернення. Більше того, вказано, що ОСОБА_2 не має претензій до ОСОБА_1 та не буде мати їх в майбутньому.

З огляду на викладене, вважає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що грошові кошти в розмірі 5000 доларів США, які належали позивачу, набуті відповідачем без достатньої правової підстави, а відтак наявні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України.

Зауважує, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що відповідач ОСОБА_1 з першого дня повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України (24.02.2022) проходить військову службу в лавах Збройних Сил України, бере участь у заходах щодо забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Крім цього, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України на початок ведення активних бойових дій та тимчасова окупація певних регіонів України та з метою збереження цілісності та конфіденційності інформації, недопущення несанкціонованого втручання та спотворення даних, недопущення випадків рейдерства Міністерством юстиції України та ДП «Національні інформаційні системи» було припинено функціонування державних реєстрів та баз даних, які адмініструються державою, в тому числі, повністю припинено функціонування Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ДРРПНМ), в якому фіксуються всі дії щодо нерухомого майна. Отже, вказані дії також унеможливлювали вчинення будь-яких дій щодо нерухомого майна у 2022 році.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Терещенко Л.В. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Приймак А.О. проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення відповідача та його представника, представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що за відповідачем на праві власності було зареєстровано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , та квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Сторони не заперечували, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , за проханням ОСОБА_3 , на праві власності була зареєстрована за відповідачем, який згодом відчужив її сину позивачки громадянину Естонської Республіки ОСОБА_5 . Зазначене особисто письмово підтвердив ОСОБА_6 .

Позивач передала відповідачу грошові кошти в розмірі 5000 доларів США, як компенсацію сплати ним в майбутньому податку від продажу впродовж 2022 року власної квартири за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується розпискою, підписаною обома сторонами.

Відповідач отримання зазначених грошових коштів від позивачки не заперечував.

Впродовж 2022 року ОСОБА_1 не уклав другого договору відчуження нерухомого майна та не поніс ніяких витрат на сплату податку, передбаченого п.172.2. ст.172 ПК України.

Станом на день розгляду справи квартира за адресою: АДРЕСА_3 , перебуває у власності відповідача, він в ній проживає, що і підтвердив в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач без достатньої правової підстави зберігає у себе грошові кошти в розмір 5000 доларів США, які він отримав від позивачки для сплати податку від продажу нерухомого майна в майбутньому впродовж 2022 року, а тому зобов`язаний повернути їх ОСОБА_7 .

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження

№ 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня

2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434св20) та від 11 січня

2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022св22).

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США, які належали позивачу, набуті відповідачем без достатньої правової підстави, а відтак наявні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України.

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_2 сплатила ОСОБА_1 кошти, знаючи, що між нею та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивачка добровільно надала кошти, а тому поведінка позивачки є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивачка надала кошти відповідачу для компенсації йому виплати 5% державного податкового збору, що виникне при продажі другої, оформленої на нього, нерухомості. Так як позивачка не була зобов`язана надавати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем щодо порядку продажу квартири, а також будь-яких інших зобов`язань, її поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

Отже, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 5 000 доларів США.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору, понесені у суді апеляційної інстанції у розмірі 2 260,21 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Терещенко Людмили Вячеславівни - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 260,21 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 листопада 2025 року.

Головуючий:

Судді: