Провадження № 22-ц/812/1934/25
Провадження № 22-ц/812/1943/25
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 листопада 2025 року м. Миколаїв

справа № 486/774/25

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Повертайленко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» Южноукраїнської міської ради, треті особи: Південноукраїнська міська рада, Управління охорони здоров`я Південноукраїнської міської ради, Національне агентство з питань запобігання корупції, Первинна профспілкова організація Комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» Южноукраїнської об`єднаної організації профспілки працівників атомної енергетики та промисловості України, Виконавчий комітет Південноукраїнської міської ради, про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» Южноукраїнської міської ради на ухвали Арбузинського районного суду Миколаївської області, постановлені 12 вересня 2025 року під головуванням судді Явіци І.В., повні судові рішення складено у зазначені дні,

У С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» Южноукраїнської міської ради (далі КНП «ЮМБЛ») про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позивач зазначала, що 15 вересня 2022 року була прийнята на роботу в КНП «ЮМБЛ» на посаду заступника директора з адміністративно-господарських питань. Протягом двох років та семи місяців вона сумлінно виконувала свою роботу та до неї не було застосовано дисциплінарних стягнень, проте 03 квітня 2025 року її було звільнено з роботи шляхом скорочення штату працівників на підставі наказу № 112-О про припинення трудового договору (контракту). Ознайомившись 12 лютого 2025 року з наказом № 133/01-01 від 10 грудня 2024 року «Про зміни до організаційної структури та штатного розпису» КНП «ЮМБЛ» та 03 квітня 2025 року з наказом №112-0 про припинення трудового договору (контракту) від 03 квітня 2025 року, позивач вважає їх протиправними, такими, що: видані з грубим порушенням норм КЗпП України та у спосіб фактичного зловживання своїми службовими повноваженнями з боку директора КНП «ЮМБЛ» ОСОБА_2 , з метою примушування її та її чоловіка ОСОБА_3 до цілої низки протиправних дій як на користь самого ОСОБА_4 , так і на користь Південноукраїнського міського голови Онуфрієнка В.В.; з метою помсти їй з боку директора КНП «ЮМБЛ» ОСОБА_2 за повідомлення нею УСР в Миколаївській області про факти вчинення ним адміністративних правопорушень, що пов`язані з корупцією; з метою помсти їй з боку директора КНП «ЮМБЛ» ОСОБА_4 за подання позову її чоловіком ОСОБА_3 про скасування розпорядження Южноукраїнського міського голови «Про продовження строку дії трудового договору з директором КНП «ЮМБЛ» ОСОБА_5 » №289-р від 28.10.2024 року, визнання недійсною додаткової угоди №3 від 25.10.2024 року до Контракту з директором КНП «ЮМБЛ»; через її чисельні звернення як депутата міської ради до міського голови м. Южноукраїнська Онуфрієнка В.В. з вимогою звільнити директора КНП «ЮМБЛ» ОСОБА_2 за порушення ним контракту; через її скарги як заступника директора з адміністративно-господарських питань КНП «ЮМБЛ» щодо дій та бездіяльності директора ОСОБА_2 ; з метою помсти за її активну позицію під час здійснення депутатської діяльної та належне виконання нею своїх службових обов`язків, в тому числі і за недопущення протиправного передання ОСОБА_2 у власне використання для зайняття підприємницькою діяльністю належних КНП «ЮМБЛ» приміщень.

Посилаючись на викладене ОСОБА_1 просила визнати протиправним та скасувати наказ КНП «ЮМБЛ» № 133/01-01 від 10 грудня 2024 року «Про зміни до організаційної структури та штатного розпису»; визнати протиправним та скасувати наказ №112-0 про припинення трудового договору (контракту) від 03 квітня 2025 року та поновити її на роботі; стягнути з КНП «ЮМБЛ» ЮМР на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути з КНП «ЮМБЛ» ЮМР на її користь 120 000 моральної шкоди.

19 серпня 2025 року відповідач направив до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , у якому заявив клопотання про продовження встановленого судом процесуального строку для подання відзиву.

Обґрунтовуючи причини пропуску вказаного строку, заявник, зокрема, посилався на те, що директор КНП «ЮМБЛ» ОСОБА_2 є єдиним, хто має доступ до електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд», однак, у період з 02 по 20 червня 2025 року він знаходився у щорічній відпустці, під час якої у період з 12 по 27 червня 2025 року знаходився на лікарняному, через що приступив до виконання своїх обов`язків лише 30 червня 2025 року. Відповідно, директор отримав ухвалу про відкриття провадження у справі, якою було встановлено 15денний строк для подання відзиву, лише 30 червня 2025 року, однак, вже з 16 липня 2025 року він знову перебував на лікарняному. Одночасно заявник просив суд врахувати об`єм позовної заяви та доданих до неї документів та час, що необхідний для складання письмового відзиву та збирання доказів на спростування тверджень позивача.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 вересня 2025 року у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено, відзив на позовну заяву залишено без розгляду на підставі ч.2 ст. 126 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні клопотання суд виходив з того, що відповідач беззаперечно не довів, що пропуск строку на подачу відзиву на позовну заяву не мав суб`єктивного характеру, тобто не залежав від волевиявлення відповідача. Натомість суд встановив, що пропуск процесуального строку на подачу відзиву відбувся через пасивну поведінку відповідача щодо реалізації його процесуальних прав, що не може вважатись поважною причиною.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху. Провадження за вимогою про визнання протиправним і скасування наказу № 133/01-01 від 10 грудня 2024 року «Про зміни до організаційної структури та штатного розпису» - закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Закриваючи провадження у справі в частині позовної вимоги про визнання протиправним і скасування наказу № 133/01-01 від 10 грудня 2024 року «Про зміни до організаційної структури та штатного розпису» на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд першої інстанції вважав, що дана вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погодившись з ухвалою суду від 12 вересня 2025 року про закриття провадження, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, де, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що клопотання про закриття провадження у справі за її позовною вимогою про визнання протиправним і скасування наказу № 133/01-01 від 10 грудня 2024 року «Про зміни до організаційної структури та штатного розпису» КНП «ЮМБЛ» було висловлено відповідачем у відзиві на позовну заяву, який судом 12 вересня 2025 року було залишено без розгляду. За такого у суду першої інстанції не було правових підстав для розгляду даного клопотання. Закривши провадження з підстав зазначених у відзиві суд порушив ст. 126 ЦПК України, фактично розглянувши заяву, яка не мала процесуального значення. Крім того, на думку апелянта, закриваючи провадження, суд ототожнив різні за предметом і правовою природою позовні вимоги та помилково застосував ст. 255 ЦПК для закриття провадження. Так, ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 27.02.2025 у справі №486/379/25 було відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до КНП «ЮМБЛ» про визнання протиправним та скасування вищевказаного наказу, проте на момент подання позову у цій справі звільнення ще не відбулося, трудові права позивачки не були порушені, тому суд обґрунтовано визнав, що спір мав характер внутрішньогосподарської діяльності підприємства і не підлягав розгляду в порядку цивільного судочинства. Натомість у даній справі №486/774/25 предметом спору є вже безпосередній наказ про звільнення, який реалізував структурні зміни та фактично порушив гарантовані Конституцією України та КЗпП права позивачки на працю та захист від незаконного звільнення. Тому ототожнення цих спорів та закриття провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суперечить усталеній практиці Верховного Суду, відповідно до якої оскарження управлінських рішень роботодавця про зміну структури і штатного розпису та оскарження наказу про звільнення є різними за своєю правовою природою і не можуть розглядатися як тотожні позови (постанови ВС від 28.03.2019 у справі №755/3495/16-ц, від 19.04.2023 у справі №127/9454/20 та ін.). Також апелянт звертає увагу, що постанови Верховного Суду, на які посилається суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, були прийняті до відкриття провадження у даній справі, суд першої інстанції був про них обізнаний і не знайшов підстав для їх застосування під час відкриття провадження по справі. Закриття провадження, на думку ОСОБА_1 , позбавляє її можливості оскаржити саме той акт (наказ №133/01-01), який безпосередньо слугував підставою для її звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП. Як вказує позивачка в апеляційній скарзі, її позовні вимоги спрямовані не на економічну оцінку діяльності роботодавця, а на захист трудових прав шляхом оскарження незаконного правового акту, який став підставою звільнення. Отже, ухвала фактично обмежує її право на ефективний судовий захист.

Також ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на процесуальні порушення під час розгляду питання про закриття провадження у справі, а саме що суд першої інстанції допустив до участі у справі в якості представників відповідача ОСОБА_6 та Дзюбенко Л.П., які не є адвокатами та не є керівниками КНП «ЮМБЛ», не надали до суду документи, які підтверджують наявність у них повноважень представляти інтереси КНП «ЮМБЛ» ЮМР в порядку самопредставництва.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідач КНП «ЮМБЛ» просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду від 12 вересня 2025 року в частині закриття провадження у справі залишити без змін. Представник відповідача зазначав, що суд правильно закрив провадження в частині вимоги про визнання протиправним і скасування наказу №133/01-01 від 10 грудня 2024 року «Про зміни до організаційної структури та штатного розпису» за п.1 ч.1 ст.255 ЦПК, наголосивши, що об`єднання вимог в одній позовній заяві не розширює юрисдикцію цивільного суду на вимоги, що виходять за межі його компетенції. Так предмет і підстави даної позовної вимоги позивача є ідентичними тим, що вже розглядалися Южноукраїнським міським судом Миколаївської області та по яким вже прийняте судове рішення, а саме ухвалою від 27 лютого 2025 року, відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до КНП «ЮМБЛ» про визнання протиправним та скасування наказів з тих підстав, що дана позовна вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки ці накази, вчинені підприємством в ході виконання своєї діяльності, а суд не може вдаватись в доцільність скорочення чисельності або штату працівників, оскільки це належить до виключних повноважень власника підприємства або уповноваженого ним органу. При цьому суд, виконуючи приписи ч. 5 ст. 186 ЦПК України, роз`яснив ОСОБА_1 те, що дана позовна вимога взагалі не підлягає судовому розгляду, оскільки втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України, тож не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі №755/3495/16-ц, від 19 квітня 2023 року у справі № 127/9454/20, від 20 грудня 2023 року у справі № 357/5084/21, від 18 квітня 2024 року у справі № 607/18789/22. Арбузинський районний суд Миколаївської області відкрив провадження у справі за цією позовною вимогою через те, що позивачка, зловживаючи своїми процесуальними правами, ввела суд в оману, повідомивши, що інших позовів з цим же предметом і з тих же підстав не подавала. Доводи ОСОБА_1 про «неналежних представників» не релевантні при визначенні юрисдикції. До того ж згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років і має цивільну процесуальну дієздатність». Тобто, на відміну від більшості категорій справ, де представництво здійснює адвокат, у трудових спорах сторони мають право залучати будь-яку повнолітню особу, яка володіє необхідною інформацією, на підставі довіреності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник Південноукраїнської міської ради Нестеренко І.В. - просила відмовити у задоволенні її апеляційної скарги, зазначаючи, що твердження позивачки, що оскаржувану ухвалу було винесено на підставі відзиву відповідача на її позовну заяву, у якому містилось клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.1.ч.1.ст. 255 ЦПК України, є помилковим, оскільки у вищезазначеній ухвалі суду йде мова про те, що представник відповідача просив залишити її позовну заяву без руху із посиланням на невідповідність вимогам ст. 175 ЦПК України. Також є помилковим і твердження ОСОБА_1 , що закриття провадження позбавляє її можливості оскаржити саме наказ, який безпосередньо слугував підставою для її звільнення, оскільки ця позовна вимога не відноситься до юрисдикції загального суду і не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, що підтверджується судовою практикою, та не є належним способом захисту, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. При цьому, правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц, у постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 127/9454/20.

Протокольною ухвалою апеляційного суду було відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про залишення без розгляду відзиву Південноукраїнської міської ради на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , оскільки строк на його подання Південноукраїнською міською радою не був пропущений, оскільки закінчення такого строку припадав на вихідний, то відповідно до ч. 3 ст. 124 ЦПК України останнім днем строку був перший після нього робочий день і в цей день був поданий відзив на апеляційну скаргу.

КНП «ЮМБЛ» також подало апеляційну скаргу, не погодившись з ухвалою суду від 12 вересня 2025 року про відмову в поновленні строку на подання ними відзиву на позовну заяву та залишення його без розгляду, просило її скасувати та постановити нову ухвалу, якою продовжити встановлений процесуальний строк на подачу відзиву та прийняти його до розгляду.

Апелянт зазначав, що всі дії з боку судів поставили відповідача у стан правової невизначеності, адже мали місце то відмова у відкритті провадження за вперше поданим позовом ОСОБА_1 від 27 лютого 2025 року, то чисельні відводи суддів, що призвело відповідача до стану очікування остаточної думки суддів з приводу поданого ОСОБА_1 позову. В той же час, директор КНП «ЮМБЛ» Лупов С.І., який єдиний на підприємстві має доступ до електронного кабінету юридичної особи відповідача в підсистемі ЄСІТС «Електронний суд», в період з 02.06.2025 року по 20.06.2025 року (тобто станом на день постановлення ухвали про відкриття провадження від 13.06.2025 року та направлення її до електронного кабінету) знаходився у щорічній відпустці, під час якої з 12.06.2025 по 27.06.2025 року хворів, був тимчасово непрацездатним та перебував на лікарняному, який наклався на період відпустки, після якої приступив до виконання своїх обов`язків 30.06.2025 року та отримав ухвалу про відкриття провадження лише 30.06.2025 року, але з 16.07.2025 року знову захворів та перебував на лікарняному. Після виходу з відпустки та лікарняного, ознайомившись з позовною заявою ОСОБА_1 відповідачем 14 липня 2025 року було подано клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху. Вказане клопотання було розглянута судом в судовому засіданні 08.09.2025 року та лише 12.09.2025 року по ній ухвалено рішення. Відповідач зазначає, що він очікував реакції суду на подану 14.07.2025 року заяву, адже зазначені у заяві недоліки перешкоджали відповідачу належно визначитися із змістом заперечень на позов. Як вказує апелянт, не отримавши відповіді на поставлені у заяві від 14.07.2025 року перед судом питання щодо невідповідності позовної заяви ОСОБА_1 приписам ст. 175 ЦПК України, 19.08.2025 року він направив до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 з відповідними письмовими та електронними доказами одночасно заявляючи клопотання про продовження строку на його подання. Однак, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доводам щодо поважності причин пропуску строку, а саме знаходження у відпустці та на лікарняному керівника підприємства, який єдиний мав доступ до кабінету відповідача в «Електронному суді», великим об`єм позовної заяви з додатками та відзиву на позовну заяву з додатками, що потребувало більшого часу ніж 15 днів. Крім того, залишаючи без розгляду відзив, суд не вказав, що він вирішив з додатками до відзиву, які є важливими документами, які мають бути досліджені судом для всебічності, повноти та неупередженості майбутнього судового рішення. Апелянт звертає увагу апеляційного суду на позицію Верховного Суду висловлену у постанові від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22, а саме, що застосовуючи процесуальні норми, потрібно уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, установлених законом; протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку зі збройною агресією російської федерації, суворе застосування судами процесуальних строків щодо звернення до суду з позовними заявами, апеляційними й касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого ст. ст. 55, 124, 129 Конституції України, ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Із рекомендацій Ради суддів України «Щодо роботи в умовах воєнного стану» слідує, що введення воєнного стану фактично визнається поважною причиною пропуску строку. Однак, цих рекомендацій суд першої інстанції не дотримався.

У відзиві на апеляційну скаргу КНП «ЮМБЛ» Горностай Н.О. просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Позивачка зазначала, що представником відповідача Шавлуташвілі Г.Т., яким було подано до суду першої інстанції відзив на її позовну заяву та заявлено клопотання про продовження судом строку на його подачу, не було надано суду документів, які підтверджують наявність у нього повноважень представляти інтереси КНП «ЮМБЛ». За такого він не мав жодних правових підстав подавати відзив та заявляти клопотання від імені відповідача. Крім того, процесуальний строк для подання відповідачем відзиву сплив 29.06.2025, а відзив поданий лише 19.08.2025 року, доказів об`єктивної неможливості подати відзив у встановлений строк відповідач суду не надав. Хвороба керівника відповідача є надуманим аргументом, адже всі процесуальні дії з 1 травня по 16 липня 2025 року (залишення позовної заяви без руху, залучення третіх осіб, клопотання про відкладення розгляду справи) були виконані особисто керівником через електронний кабінет, що свідчить про обізнаність з матеріалами справи та наявність достатнього часу для підготовки відзиву. Запровадження воєнного стану не звільняє від обов`язку дотримуватись процесуальних строків, якщо учасник міг вчинити дію. До того ж, в матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження, що саме військовий стан унеможливив подання відзиву. В період часу з 01.05.2025 по сьогодні та території міста Південноукраїнська не відбувались бойові дії, не застосовувалися графіки відключення електроенергії, тобто не відбувалось ніяких подій, пов`язаних з воєнним станом, які б унеможливили своєчасне подання відзиву відповідачем. Твердження апелянта про великий обсяг документів у позовній заяви не звільняє від обов`язку діяти в строк відповідно до ст. 126 ЦПК. Таким чином, суд застосував закон належним чином, відсутність поновлення строку не є порушенням права на доступ до правосуддя, оскільки відповідач мав реальну можливість подати відзив вчасно.

Інші особи правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник КНП «ЮМБЛ» ЮМР Шавлуташвілі Г.Т. та Дзюбенко Л.П. - підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги відповідача, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 просили відмовити.

Представник Виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради Нестеренко І.В. просила задовольнити апеляційну скаргу відповідача, у задоволенні апеляційної скарги Горностай Н.О. просили відмовити.

Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваних ухвал в межах вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до КНП «ЮМБЛ» про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 20 травня 2025 року вперше відкрито провадження у даній справі та встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подання відзиву на позовну заяву (т. 1 а.с. 176).

Згідно реєстру підтверджень про отримання документів з «Електронного суду» копію даної ухвали відповідач отримав в особистому кабінеті підсистеми «Електронний суд» 29 травня 2025 року. (т. 1 а.с. 177)

Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 20 травня 2025 року п`ятнадцятиденний строк не подав. Заяв і клопотань про продовження цього строку у межах п`ятнадцяти днів до суду не направляв.

У зв`язку зі зміною складу суду ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 13 червня 2025 року повторно було відкрито провадження у даній справі та встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подання відзиву на позовну заяву (т. 1 а.с. 194).

Згідно реєстру підтверджень про отримання документів з «Електронного суду» копію даної ухвали відповідач отримав в особистому кабінеті підсистеми «Електронний суд» 14 червня 2025 року (т. 1 а.с. 195).

19 серпня 2025 року до суду першої інстанції через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив відповідача на позовну заяву ОСОБА_1 , у якому відповідач заявив клопотання про продовження встановленого судом процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву.

Вказане клопотання мотивовано тим, що директор КНП «ЮМБЛ» Лупов С.І. є єдиним, хто має доступ до електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд», однак, у період з 02 по 20 червня 2025 року він знаходився у щорічній відпустці. Але під час відпустки, у період з 12 по 27 червня 2025 року, знаходився на лікарняному, через що приступив до виконання своїх обов`язків лише 30 червня 2025 року. Відповідно, директор отримав ухвалу судді Арбузинського районного суду Миколаївської області про відкриття провадження у справі, якою було встановлено 15 денний строк для подання відзиву, лише 30 червня 2025 року, однак, вже з 16 липня 2025 року знову перебував на лікарняному. Одночасно заявник просив суд врахувати об`єм позовної заяви та доданих до неї документів та час, що необхідний для складання письмового відзиву та збирання доказів на спростування тверджень позивача. (т. 2 а.с. 125-161).

Згідно з ч.ч.1, 7, 8 ст.178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Частинами 1, 2 статті 126 ЦПК України встановлено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк.

При цьому, поважними можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.

У частинах 7, 8 статті 127 ЦПК України зазначено, що про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою. Ухвалу про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач беззаперечно не довів, що пропуск строку на подачу відзиву на позовну заяву не мав суб`єктивного характеру, тобто не залежав від волевиявлення відповідача. Натомість суд встановив, що пропуск процесуального строку на подачу відзиву відбувся через пасивну поведінку відповідача щодо реалізації його процесуальних прав, що не може вважатись поважною причиною.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Так, строк для подання відзиву на позовну заяву, встановлений в ухвалі Арбузинського районного суду Миколаївської області від 13 червня 2025 року сплив 30 червня 2025 року,

Із заявою про продовження пропущеного строку відповідач звернувся більше ніж через 1,5 місяці після спливу встановленого строку для подання відзиву, а саме: 19 серпня 2025 року.

Колегія суддів виходить з того, що ані в клопотанні про продовження строку на подання відзиву, ані в апеляційній скарзі відповідач не навів поважних причин пропуску указаного процесуального строку, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для його продовження.

Доводи апелянта, що суд поставив його у стан правової невизначеності, є безпідставними. Так суд першої інстанції діяв відповідно до норм процесуального закону та не створював сумнівів щодо строків подання відзиву на позовну заяву.

Твердження відповідача, щодо поважності причин пропуску строку на подання відзиву на позовну заяву через знаходження директора підприємства Лупова С.І. у щорічній відпустці та на лікарняних не береться колегією суддів до уваги, враховуючи, що згідно наказів № 215-К від 06.05.2025 р., № 239-К від 20.05.2025 р., № 245-К від 23.05.2025 року, №294-1-К від 12.06.2025 року на період його відпусток та хвороб було призначено виконуючого обов`язки директора КНП «ЮМБЛ» ЮМР Дзюбенко Л.П. Крім того в період з 30 червня 2025 року по 15 липня 2025 року директор підприємства Лупов С.І. знаходився на роботі.

Не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом та визнані поважними і доводи скаржника про те, що пропуск строку на подачу відзиву був зумовлений очікуванням результатів розгляду поданої ним до суду заяви про залишення позовної заяви позивачки без руху, оскільки гарантоване законом право учасника справи на подачу відзиву на позовну заяву не ставиться у залежність від фактів звернення скаржника до суду із будь-якими заявами та від результатів розгляду таких заяв чи відсутності таких результатів.

Таким чином, наведені причини пропуску строку на подачу відзиву на позовну заяву не є поважними в розумінні процесуального закону.

Посилання апелянта на недостатність вставленого судом строку на подачу відзиву в п`ятнадцять днів, враховуючи великий об`єм позовної заяви і додатків до неї, не заслуговують на увагу. Так судом було визначено достатній строк для подання відзиву у даній справі, а затягування процесу суперечить принципу розумного строку розгляду справи.

Не заслуговують на увагу і посилання апелянта на неврахування судом рекомендації Ради суддів України «Щодо роботи в умовах воєнного стану», та позиції Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22, оскільки у відзиві на позовну заяву відповідач не посилався на причину пропуску строку на подання відзиву обставинами введення на території України воєнного стану. До того ж питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Водночас відповідач не зазначив конкретних обставин, які унеможливили своєчасне звернення до суду з відзивом на позовну заяву з наданням відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану обумовило пропуск цього строку.

За такого, вказані причини пропуску процесуального строку на подачу відзиву на позовну заяву не можна визнати поважними.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача про продовження строку на подачу відзиву, і хоча помилково вказав про відмову в поновленні пропущеного строку для подання відзиву, а не відмову в його продовженні, проте це не впливає на правильність висновків суду про залишення його без розгляду.

Оскаржувана ухвала ґрунтується на наявних у справі доказах, постановлена з дотриманням норм процесуального права та відповідно до ст. 375 ЦПК України не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Колегія суддів апеляційного суду роз`яснює, що відмова відповідачу у продовженні строку на подання відзиву в межах цієї справи не є перешкодою у доступі до правосуддя чи обмеженням його процесуальних прав, адже учасник справи не позбавлений можливості подати письмові пояснення по суті позову та наявні у нього документи та докази на загальних засадах.

Щодо вирішення апеляційної скарги ОСОБА_1 , то колегія суддів дійшла наступного.

Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляд у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до положень абзацу першого частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що визначення організаційної структури і внесення змін до штатного розпису відноситься до компетенції відповідача, а їх погодження - до компетенції його засновника - Південноукраїнської міської ради, а тому вирішення судом позовної вимоги про визнання протиправним і скасування наказу №133/01-01 від 10 грудня 2025 року по суті може носити ознаки протиправного втручання у діяльність підприємства і його засновника, що має наслідком закриття провадження у справі саме у частині цієї вимоги на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, тобто, у зв`язку з тим, що вона не підлягає розгляд у порядку цивільного судочинства.

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції.

Так, обґрунтовуючи вищевказану позовну вимогу ОСОБА_1 вказує, що вважає своє звільнення з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників незаконним, а тому порушує перед судом, серед іншого, питання про визнання протиправним і скасування наказу №133/01-01 від 10 грудня 2024 року «Про зміни до організаційної структури та штатного розпису», яким було прийнято рішення про скорочення займаної нею посади.

В постановах, на які посилається суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, зокрема від 05 грудня 2024 року у справі №456/2088/23, Верховний Суд виснував, що не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. При цьому, правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення.

Разом із тим, суд першої інстанції не врахував, що у разі якщо за наслідками розгляду справи по суті судом буде встановлено, що позивачем був обраний неналежний спосіб захисту своїх прав, це є підставою для відмови у задоволенні цієї позовної вимоги (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19).

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України в частині позовних вимог про визнання протиправним і скасування наказу №133/01-01 від 10 грудня 2024 року.

Оцінка заперечень ОСОБА_1 , викладених в її апеляційній скарзі на ухвалу суду про закриття провадження, щодо неправомірності оплати судового збору за вимогу про скасування наказу №112-О від 03.04.2025 року, враховуючи приписи частини першої статті 367 ЦПК України про межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, виходять за межі процесуальних повноважень апеляційного суду при перегляді ухвали Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 вересня 2025 року в частині закриття провадження за позовною вимогою про визнання протиправним і скасування наказу №133/01-01 від 10 грудня 2024 року та з огляду на висновки апеляційного суду щодо неправильності оскаржуваної ухвали в зазначеній частині.

Разом із тим колегія суддів зауважує, що посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції під час розгляду питання про закриття провадження у справі безпідставно допустив до участі у справі в якості представників відповідача Шавлуташвілі Г.Т. та Дзюбенко Л.П., які не є адвокатами чи керівниками КНП «ЮМБЛ» і не надали до суду документи, які підтверджують наявність у них повноважень представляти інтереси КНП «ЮМБЛ» в порядку самопредставництва, - суперечить вимогам процесуального закону.

Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження повноважень представляти інтереси КНП «ЮМБЛ» додано довіреність директора Лупова С. №2477/01-03 від 12 серпня 2025 року та довіреність № 2594/01-03 від 25 серпня 2025 року, згідно яких Шавлуташвілі Г.Т., Дзюбенко Л.П. уповноважено представляти інтереси підприємства в судах, зокрема приймати участь у судових засіданнях, строком до 31 грудня 2025 року.

За приписами частини другої статті 60 ЦПК України під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Таким чином, у цивільному процесуальному законі встановлено конкретні випадки, у яких представником у суді, окрім адвоката чи законного представника, може бути інша фізична особа, яка має відповідну цивільну процесуальну дієздатність.

Повноваження таких осіб відповідно до пункту 1 частини першої статті 62 ЦПК України мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи.

Враховуючи, що зазначений спір виник з трудових відносин, то представником КНП «ЮМБЛ» на підставі наданої юридичною особою довіреності може виступати особа, яка досягла вісімнадцяти років та має цивільну процесуальну дієздатність.

Отже колегія суддів вважає, що Шавлуташвілі Г.Т. та Дзюбенко Л.П. надали докази на підтвердження повноважень представництва інтересів відповідача у суді.

З огляду на викладене, оскаржувана ухвала суду в частині закриття провадження за позовною вимогою про визнання протиправним і скасування наказу №133/01-01 від 10 грудня 2024 року - підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України.

При цьому слід мати на увазі, що відповідно до приписів частини першої статті 37 ЦПК України суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді першої інстанції, не може брати участі в розгляді цієї самої справи в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а так само у новому розгляді справи судом першої інстанції після скасування рішення суду або ухвали про закриття провадження у справі.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 379, 381, 382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» Южноукраїнської міської ради залишити без задоволення.

Ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 вересня 2025 року про відмову у задоволенні клопотання про поновлення пропущеного строку для подання відзиву та залишення його без розгляду залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 вересня 2025 року в частині закриття провадження за позовною вимогою про визнання протиправним і скасування наказу №133/01-01 від 10 грудня 2024 року - скасувати, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повне судове рішення складено 17 листопада 2025 року