Провадження № 22-ц/824/9912/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Седлецька Тетяна Анатоліївна, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ такого майна,

В С Т А Н О В И В :

13 грудні 2023 року позивач звернулася до Дарницького районного суду м. Києва області з вказаним позовом до відповідачів.

На обґрунтування позову зазначала, що проживала спільно із ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім'єю з грудня 2012 року.

До 23.06.2016 року ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, шлюб між ними був розірваний відповідно до рішення Дарницького районного суду м.Києва у справі № 753/7241/16-ц від 23.06.2016 року, яким встановлено, що з другої половини 2012 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не підтримують подружні стосунки, припинили спільне проживання, фактично проживають окремо один від одного, не підтримують сімейних стосунків, не ведуть спільне господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 загинув, про що 24.11.2022 року зроблений відповідний актовий запис № 22184 та видане свідоцтво про смерть.

Зазначала, що в період з 2014 до 2017 років вона спільно з ОСОБА_6 проживала за своїм місцем реєстрації, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом № 4 про проживання, виданим ЖБК «Зв`язківець-1» від 18.04.2023 року.

Крім того, в період з березня 2017 року до 24.02.2023 року вона та ОСОБА_6 разом проживали за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідками про фактичне місце проживання у житловому будинку ОСББ «Маяк-95А» від 14.12.2022 року № 34, від 15.04.2023 року № 36 та від 10.07.2023 року № 39, виданими головою правління ОСББ. Зазначене також підтверджується Актами про проживання № 18 від 14.12.2022 року та № 20 від 13.04.2023 року, складеними комісією в складі сусідів по поверху.

Проживаючи за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 з березня 2017 року до 24.02.2023 року постійно паркував автомобілі «КІА», д.н. НОМЕР_1 та «Сітроен», д.н. НОМЕР_2 , на автостоянці поруч з будинком по АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою від 14.04.2023 року за № 2, виданою підприємством «Прометей».

ІНФОРМАЦІЯ_3 у неї та ОСОБА_6 народилась донька ОСОБА_8 , й оскільки актовий запис про народження був внесений відповідно до ст.135 Сімейного кодексу України, то на даний час у судововому порядку нею доводиться факт батьківства ОСОБА_6 відносно малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Вказувала, що в період їх спільного проживання вони вели спільний побут, мали спільний бюджет, виховували дитину, спільно приймали рішення щодо витрат, купували продукти харчування, одяг, спільно харчувалися, мали взаємні права та обов`язки, аналогічні обов`язкам подружжя, разом зустрічали свята, придбавали велику та дрібну побутову техніку саме для спільного користування за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується квитанціями та чеками на купівлю холодильника, телефона, м`ясорубки тощо, брали участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт. ОСОБА_6 забезпечував ОСОБА_1 догляд, допомогу та піклування, вона цього потребувала у зв`язку із хворобою, що підтверджується виписками з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого.

Між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю, адже до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство.

Факт спільного проживання її та ОСОБА_6 однією сім`єю, ведення ними спільного побуту також у своїх письмових поясненнях надають свідки: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 . ОСОБА_16 .

За час спільного проживання та ведення спільного побуту вони 27.09.2018 року придбали транспортний засіб «CITROEN С4», д.н.з. НОМЕР_2 , який був зареєстрований на ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Відповідно до відповідки ГСЦ МВС в м.Києві «Про наданая інформації» щодо автомобіля «CITROEN С4», д.н.з. НОМЕР_2 , зазначений автомобіль зареєстрований за ОСОБА_6 , однак, де станом на сьогодні він ходиться, їй не відомо, оскільки доступу до нього вона немає.

09.02.2021 року за ОСОБА_6 також було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення площею 110 м.кв. за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно, у якому функціонувала станція технічного обслуговування транспортних засобів.

Відповідно до звіту про оцінку майна (нежитлового приміщення загальною площею 110,00 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 ), ринкова вартість зазначеного об`єкта оцінки складає 2 038 860 грн.

Крім цього, ОСОБА_6 мав банківські рахунки, на яких обліковувались грошові кошти, а саме в АТ КБ «Приватбанк».

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина.

Позивач вважає, що спадкова маса має бути сформована із урахуванням її прав на частину цього майна, оскільки майно було придбане у період спільного проживання її з ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Вказує, що спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_6 є також і відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Позивач зверталась до нотаріальної контори після смерті чоловіка, де отримала роз'яснення щодо необхідності встановлення в судовому порядку факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_6 для можливості виділення частки в спільному майні та здійснення процедури спадкування, а відтак звертається до суду із цим позовом.

У зв`язку з цим позивач просив суд:

- встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю, як чоловіка та жінки без шлюбу в період з березня 2017 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 та вважає, що майно, яке було набуто чоловіком та жінкою під час їхнього спільного проживання однією сім`єю, а саме: нежитлове приміщення площею 110 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , та автомобіль «Сітроен», д.н.з. НОМЕР_2 , має бути визнано спільною сумісною власністю, та в порядку поділу майна подружжя виділити їй в особисту приватну власність частину нежитлового приміщення площею 110 м кв., розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , та частину автомобіля «Сітроен», д.н.з. НОМЕР_2 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати покладено на позивача, стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 40 000 грн. витрат на правову допомогу, стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 15 000 грн. витрат на правову допомогу.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач 27 березня 2025 року направила поштовим відправленням апеляційну скаргу, в якій зазначала, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими. У зв`язку з цим просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

10 червня 2025 року до апеляційного суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

14 липня 2025 року третя особа направила до суду копію спадкової справи № 3/2023 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 .

У судове засідання, призначене на 09 жовтня 2025 року, з`явилися представники позивача ОСОБА_1 - адвокати Галич О.М. та Андрійко ОВ., які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити; представник відповідача 4 ОСОБА_5 - адвокатХорис А.О. та представник відповідача 1 ОСОБА_2 -адвокат Карнаух-Голодняк О.В., які просили залишити апеляційну скаргу без розгляду.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

В ході розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до паспортних даних, позивачка ОСОБА_1 , зареєстрована за адрекою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 .

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_5 у віці 55 років.

Сповіщенням, яке надано до суду відповідачем, № 30 від 20.11.2022 року за № 2403 ІНФОРМАЦІЯ_7 встановлено, що ОСОБА_6 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок поранення несумісного з життям, отриманого при виконанні конституційного обов`язку по захисту територіальної цілісності та державного суверенітету України біля населеного пункту Золота Нива Волноваського району Донецької області, який надав розпорядження про те, що в разі його загибелі сповістити: сина ОСОБА_2 , цивільну дружину ОСОБА_17 .

Відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23.06.2016 року шлюб укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , зареєстрований 21 квітня 2001 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції міста Києва, актовий запис № 315, розірвано, яким встановлено, що сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_18 та ОСОБА_3

27 вересня 2018 року за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на автомобіль «CITROEN С4», 2014р.в., д.н.з. НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

Відповідно до Договору купівлі-продажу частини нежилих приміщень від 28.12.2000 року ОСОБА_6 купив 15/100 частини від нежилих приміщень площею 462 кв.м за адресою: АДРЕСА_5 .

Згідно з п.2 договору купівлі-продажу частини нежилих приміщень від 28.12.2000 року 15/100 частин нежилих приміщень, що відчужуються, складаються з приміщення 3 нежилого приміщення № 2 цокольного поверху загальною площею 69.5 кв.м.

09 лютого 2021 року було здійснено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення площею 110 м. кв. за адресою: АДРЕСА_5 , на ім`я ОСОБА_6 .

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог зазначив, що у даній справі факт проживання померлого ОСОБА_6 з позивачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу не було належним чином доведено в ході розгляду справи.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Основним доводом апеляційної скарги було твердження апелянта про недослідження судом першої інстанції в повній мірі всіх обставин справи та поверхневого підходу в оцінці наданих позивачем доказів у справі, які підтверджують перебування позивача у відносинах з померлим у певний період.

Зазначене твердження апелянта, колегія суддів апеляційного суду прийняти не може.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Такі висновки узгоджуються з усталеною практикою, викладеною у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо.

При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі №712/14547/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі №490/10757/16-ц, від 25 вересня 2024 року у справі № 461/8250/20.

Підсумовуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, у якій зазначено, що «документальними доказами, наданими позивачкою не підтверджено, що у вказаний період часу з березня 2017 року по 19.11.2022 року позивачка з ОСОБА_6 мали спільний бюджет, вели спільне господарство, працювали увесь період їх спільного проживання, їх заробіток був спільним бюджетом, вони були пов`язані спільним побутом і мали спільні права та обов`язки, й, у тому числі, щодо придбання майна (спірного), тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю».

Позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження наявності усталених відносин, які притаманні подружжю, а також обставин, що свідчать про постійний характер її спільного проживання з померлим, наявність спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Колегія суддів підтримує вмотивований висновок суду першої інстанції про те, що покази свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , які були надані в судовому засіданні, вказують на те, що вказані особи не були прямими, безпосередніми свідками спільного проживання позивачки з ОСОБА_6 , вказані свідки мали періодичні зустрічі (побачення) з позивачкою та ОСОБА_6 , які не мали постійного характеру, адже показання не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами ЦПК України.

Апеляційний суд вважає що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги показання свідків зі сторони позивача на підтвердження того, що сторони проживали однією сім`єю у вказаний період, оскільки їх пояснення носять узагальнений характер, стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання сторін та ґрунтуються переважно на інформації, отриманій ними зі слів третіх осіб, а не на власних безпосередніх спостереженнях, у зв`язку з чим їхні показання не можуть вважатися достатньо переконливими та достовірними доказами факту існування сімейних відносин між сторонами в зазначений період.

Не можуть бути прийняті колегією суддів апеляційного суду й доводи апелянта щодо того, що свідок ОСОБА_17 у своїх показаннях не підтвердила факт цивільного шлюбу з померлим, натомість вказала, що їй було відомо про спільне проживання померлого з позивачем та наявність у них спільної дитини.

Зазначені доводи апелянта прямо протирічать показам зазначеного свідка, наданим нею під час судового засідання 13 лютого 2025 року. Зокрема свідок зазначила, що саме вона перебувала з померлим в особистих відносинах, їхнє знайомство відбулося у 2018 році, особисті стосунки між ними підтримувалися та померлий був її хлопцем.

Також колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що сама по собі наявність у позивача та померлого спільно народженої дитини свідчить про факт їхнього спільного проживання як однієї сім`ї.

Як було встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_8 у позивача народилась донька ОСОБА_8 , в актовий запис про народження якої інформацію про батька було внесено відповідно до ст. 135 Сімейного кодексу України.

Позивач у судовому порядку доводила факт батьківства ОСОБА_6 відносно малолітньої ОСОБА_8 ; рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 січня 2025 року у цивільній справі № 753/3762/24 її вимоги було задоволено, однак на час розгляду даної справи таке рішення було оскаржене в апеляційному порядку та не набрало законної сили.

Рішення, що не набрали законної сили, не мають остаточного характеру та можуть бути змінені або скасовані судами апеляційної чи касаційної інстанцій в межах установленої процедури оскарження.

В той же час суд апеляційної інстанції зазначає, що незалежно від процесуального статусу рішення про визнання батьківства наявність спільної дитини не може безумовно свідчити про те, що сторони проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.

Факт народження спільної дитини не доводить факту проживання однією сім`єю, оскільки поняття сім`ї включає в себе не лише наявність інтимних стосунків, а й інші відносини, які визначають поняття «чоловіка та дружини». Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18).

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів, які, на її думку, підтверджують факт її спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 за період з березня 2017 року до 19 листопада 2023 року.

Разом з тим, усі докази, на які посилається заявник, були предметом дослідження та оцінки під час розгляду справи судом першої інстанції, зокрема, який за результатами розгляду виклав свої висновки щодо оцінки цих доказів у мотивувальній частині ухваленого судового рішення.

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько