ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9408/25 Справа № 201/4258/25 Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання - Марченко С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іванчука Віталія Ярославовича на рішення Соборного районного суду м.Дніпра від 23 липня 2025 року у складі судді Батманової В.В. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-банк» про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, стягнення штрафних санкцій та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Акцент-банк» про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, стягнення штрафних санкцій та моральної шкоди (т. 1 а.с. 1-14), в обґрунтування якого посилався на те, що 26.05.2021 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Акцент-банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в «А-Банк», а також подав заяву про відкриття поточного рахунку на підставі якої банком було відкрито позивачу поточний рахунок № НОМЕР_1 із використанням платіжної картки. Як вбачається з анкети-заяви позивач вказав номер свого мобільного телефону НОМЕР_2 для інформування Банком про виконання операцій за карткою.

При відкритті рахунку у якості платіжного інструменту банк надав позивачу платіжну картку № НОМЕР_3 , яку позивач використовував виключно при розрахунках в торгових точках та магазинах до 29.01.2022 року, а також користувався послугою оплата частинами в 2021 році.

Після 29.01.2022 року позивач не користувався карткою банку взагалі, у користування інших осіб картку ніколи не передавав, що виключає можливість витоку даних карти.

Банк, окрім відкриття рахунку з використанням платіжної картки, вважав, що між ним та позивачем укладено кредитну угоду SAMABWFC00, яку позивач не погоджував, а банк самовільно (без відповідної згоди) 26.05.2021 року встановив позивачу кредитний ліміт в сумі 22 000,00 грн.

02.03.2023 року Банк зменшив кредитний ліміт до суми 5 000,00 грн.

09.10.2023 року банк проаналізував поточний стан та історію використання картки та прийняв рішення збільшити кредитний ліміт, сума 35 000,00 грн.

11.12.2023 року банк проаналізував поточний стан та історію використання картки та прийняв рішення збільшити кредитний ліміт, сума 50 000,00 грн.

01.05.2024 року банк проаналізував поточний стан та історію використання картки та прийняв рішення збільшити кредитний ліміт, сума 100 000,00 грн.

01.02.2025 року збільшено кредитний ліміт, сума - 105 000,00 грн.

Вказаними кредитними лімітами позивач ніколи не користувався.

23.02.2025 року на номер мобільного телефону позивача, у месенджер Viber надійшло повідомлення, що за договором «Картка Зелена» 28.02.2025 року необхідно здійснити плановий платіж в сумі 3 999,96 грн на картку НОМЕР_3 .

Згідно виписки за рахунком відкритим на ім`я позивача № НОМЕР_1 з 03.01.2025 року по 15.02.2025 року без відома позивача та без його розпорядження було здійснено ряд неакцептованих платіжних операцій, внаслідок яких з вини особи, яка не є ініціатором платіжних послуг було здійснено списання належних позивачу кредитних коштів на загальну суму 105 113,69 грн.

При цьому, жодних повідомлень про виконані операції з використанням платіжної картки за період з 03.01.2025 року по 15.02.2025 року позивачу ані у месенджери, ані на за допомогою sms інформування через мобільний зв`язок не надходило.

В день отримання повідомлення банку 23.02.2025 року про наявність простроченої кредитної заборгованості позивач подав заявку в Банк про підозру в шахрайстві та заблокував карту НОМЕР_3 .

Цього ж дня у месенджер Viber позивачу надійшло повідомлення про те, що банк закінчив перевірку за запитом позивача про шахрайство.

23.02.2025 року з позивачем зв`язався співробітник банку, який повідомив, що йому слід звернутися до відділу кіберполіції із заявою за фактом шахрайських дій щодо позивача, що позивач і зробив цього ж дня.

27.02.2025 року позивач звернувся з письмовою заявою до банку, в якій виклав вказані вище обставини та повідомив банк про те, що він вважає платіжні операції здійснені в період з 03.01.2025 року по 15.02.2025 року за рахунком неакцептованими та пов`язаними з неправомірними діями банку, які спричинили можливість здійснення цих операцій сторонніми особами.

У своїй відповіді банк прийшов до висновку, що: «відсутня можливість скасувати нарахування відсотків по кредитній картці, рекомендуємо очікувати вирішення заявок щодо оскарження операцій. Після остаточної відповіді від МПС, Ви маєте можливість звернутись до банку для перерахунку нарахованих відсотків за угодою SAMABWFC00».

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати здійснені в період з 03.01.2025 року по 15.02.2025 року операції по рахунку № НОМЕР_1 відкритому в АТ «Акцент-банк» на ім`я ОСОБА_1 на загальну суму 105 000,69 грн - неакцептованими платіжними операціями; Зобов`язати АТ «Акцент-банк» повернути за рахунок власних коштів суму неакцептованих платіжних операцій в розмірі 105 000,69 грн здійснених в період з 03.01.2025 року по 15.02.2025 року на рахунок № НОМЕР_1 відкритий в АТ «Акцент-банк» на ім`я ОСОБА_1 ; Стягнути з АТ «Акцент-банк» на користь ОСОБА_1 штрафні санкції в розмірі 6 013,08 грн за прострочення виконання грошового зобов`язання; Стягнути з АТ «Акцент-банк`на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн; Стягнути з АТ «Акцент-банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі.

Рішенням Соборного районного суду м.Дніпра від 23 липня 2025 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до АТ «Акцент-банк» про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, стягнення штрафних санкцій та моральної шкоди відмовлено (т. 1 а.с. 153-156).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Іванчук В.Я. посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позов (т. 2 а.с. 125-140).

АТ «Акцент-банк» скористалось своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (т. 2 а.с. 156-162).

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Закон України «Про платіжні послуги» визначає поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, встановлює виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, визначає загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України, установлює права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України, визначає загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури.

Пунктом 6 частини дев`ятнадцятої статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що емітент зобов`язаний повідомляти користувача про виконання операцій з використанням електронного платіжного засобу.

Згідно з частиною двадцятою статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач зобов`язаний зберігати та використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства та умов договору, укладеного з емітентом, не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права, не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації.

Відповідно до пункту 136 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою правління НБУ від 29 липня 2022 року №164 (далі - Положення), користувач зобов`язаний: зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень.

Згідно з пунктом 140 розділу VII Положення, користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.

До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом.

Пунктом 141 розділу VII Положення, передбачено, що емітент зобов`язаний надавати ПІН, індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням платіжного інструменту, лише держателю платіжного інструменту в порядку, визначеному договором (крім випадку, передбаченого в пункті 142 розділу VII цього Положення).

Власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Власник рахунку має право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг унаслідок помилкової, неналежної платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених законодавством України строків (пункти 146, 147 Положення).

Аналіз вказаних нормативно-правових актів, яка є спеціальними для спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, що дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника з використанням електронного платіжного засобу.

Лише наявність обставин, які доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його цивільно-правової відповідальності.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду України у постанові від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15 та Верховного Суду у постановах від 23 січня 2018 року у справі №202/10128/14-ц, від 13 вересня 2019 року у справі №501/4443/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі №577/4224/16-ц, від 17 червня 2021 року у справі №759/4025/19, від 16 серпня 2023 року №176/1445/22.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Подібні висновки викладені у також постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17, від 21 вересня 2022 року у справі №645/5557/16-ц.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.05.2021 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Акцент-банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в «А-Банк», а також подав заяву про відкриття поточного рахунку на підставі якої банком було відкрито позивачу поточний рахунок № НОМЕР_1 із використанням платіжної картки. Як вбачається з анкети-заяви позивач вказав номер свого мобільного телефону НОМЕР_2 для інформування Банком про виконання операцій за карткою.

При відкритті рахунку у якості платіжного інструменту банк надав позивачу платіжну картку № НОМЕР_3 , яку позивач використовував виключно при розрахунках в торгових точках та магазинах до 29.01.2022 року, а також користувався послугою оплата частинами в 2021 році.

Вищевказані факти позивачем не заперечуються.

Згідно виписки за рахунком відкритим на ім`я позивача № НОМЕР_1 з 03.01.2025 року по 15.02.2025 року було здійснено ряд платіжних операцій, внаслідок яких було здійснено списання кредитних коштів на загальну суму 105 113,69 грн.

Позивач стверджує про те, що він не надавав згоди на оформлення кредитного ліміту на видану йому Банком картку, не надавав згоди як на встановлення кредитного ліміту так і на зміну його розміру, кредитним лімітом не користувався, на рахунку знаходились його власні кошти, однак колегія суддів не бере вказані твердження до уваги, оскільки вони спростовуються письмовими доказами наявними в матеріалах справи та позивачем не надано доказів на їх спростування, враховуючи наступне.

Як видно з матеріалів справи та підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, 26.05.2021 року позивач підписав Анкету-заяву зі змісту якої видно, що умови кредитування, відомості про сукупну вартість кредиту позивачу роз`ясненні і зрозумілі, рекламний буклет з тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування ним отримані.

Банк на протязі розгляду справи в суді першої інстанції, а також у відзиві на апеляційну скаргу зазначає про те, що позивачу було відкрито картковий рахунок та видано картку зі встановленим кредитним лімітом на підставі підписаної позивачем угоди SAMC0 від 26.05.2021 року. При цьому позивачем, ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції не спростовано факт укладення такої угоди.

Також, факт користування позивачем кредитними коштами та здійснення погашення, підтверджується наявною в матеріалах справи випискою по рахунку, яка є первинним документом, з якої видно, що позивач в тому числі користувався послугами "Плати частинами", що також не заперечувалось і самим позивачем.

Відповідно до умов та правил надання банківських послуг Розділ 2.1.4. Кредитний ліміт, п.1.3 сторони домовились, що Банк має право на власний розсуд, переглядати ліміт до використання в межах суми ліміту кредитування, що зазначена в договорі, а тому посилання позивача на безпідставні збільшення банком кредитного ліміту є необґрунтованими.

Позивачем не заперечувався факт його ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг, в тому числі і щодо можливості банком переглядати кредитний ліміт.

Крім того, факт збільшення кредитного ліміту на картці позивачу був відомий, оскільки на його фінансовий номер в додатку "Вайбер" йому надходили відповідні повідомлення банку, що підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачу було відомо про те, що на виданій йому картці було встановлено кредитний ліміт. При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач звертався у будь-який спосіб до банку з вимогою зменшення кредитного ліміту чи його анулювання, а також того, що він самостійно вчиняв такі дії через відповідний додаток банку.

Твердження позивача щодо відсутності у нього такого додатку та користування ним підтверджується доказами наявними в матеріалах справи та позивачем не спростовані.

Також, позивачем заперечується факт користування карткою в період з 01.01.2025 року по 15.02.2025 року та здійснення ним 1388 операцій на сервісі PUBG MOBILE та 11 операцій Google на загальну суму 105 113,69 грн стверджуючи те, що він не здійснював такі платежі через мобільний додаток банку чи шляхом введення даних картки в мережі Інтернет.

В суді апеляційної інстанції було встановлено факт того, що спірні транзакції були вчинені шляхом вводу вразливих даних картки. Вказана обставина не заперечувалась сторонами по справі.

Таким чином, можна дійти висновку, що спірні операції могли бути здійснені або самим позивачем, а бо іншою особою у разі якщо така особа заволоділа карткою позивача або якій відомі вразливі дані такої картки.

Разом з тим, позивач та його представник у судовому засіданні стверджують, що позивачем не втрачалась картка, було весь час у позивача та в подальшому ним самостійно була знищена, а також не передавалась стороннім особам інформація щодо вразливих даних картки. При цьому, судом враховується той факт, що під час розмови позивача з представником банку, позивач зазначив про те, що йому невідомо де картка оскільки він нею не користується.

Таким чином, враховуючи вищевказані твердження позивача про те, що картка була в нього, а також факт того, що ним не передавались стороннім особам вразливі дані картки, колегія суддів суддів не може взяти до уваги твердження позивача щодо вчинення шахрайських дій шляхом яких з його картки було списано ряд операцій які він оскаржує.

Крім того, колегія суддів враховує той факт, що позивач у позові та його представник у судовому засіданні стверджують щодо факту звернення позивача щодо шахрайських дій в результаті яких з його картки було списано кошти до правоохоронних органів, однак, матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження вказаного. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що з аудіозапису наданого банком розмови позивача з представником банку щодо спірних транзакцій, встановлено, що представник банку неодноразово рекомендував звернутись позивачу до правоохоронних органів, аналогічні рекомендації і містять листи банку адресовані позивачу на його звернення.

Враховуючи те, що позивачем не спростовано факт користування ним кредитними коштами здійснення ним спірних операцій за період з 03.01.2025 року по 15.02.2025 року, не доведено факту вчинення шахрайських дій шляхом яких були списані кошти з його рахунку, враховуючи відсутність доказів звернення позивача до правоохоронних органів з приводу вчинення стосовно нього шахрайських дій, а також враховуючи розмір спірних операцій, колегія суддів також відхиляє доводи скарги щодо порушення банком вимог Положення про автентифікацію та нездійснення посиленої автентифікації, оскільки у банку були відсутні підстави для її застосування, оскільки банк діяв з урахуванням розпорядження АТ "А-Банк" "про затвердження внутрішнього порядку моніторингу ризикових операцій". Також на запитання головуючого у судовому засіданні представник банку пояснив, що посилена автентифікація застосовується банком коли сума дистанційної платіжної операції не перевищує 2 000,00 грн.

З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, надав оцінку наданим сторонами доказам і зробив обґрунтований висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Враховуючи той факт, що у задоволенні основної вимоги про визнання здійснених в період з 03.01.2025 року по 15.02.2025 року операцій по рахунку № НОМЕР_1 відкритому в АТ «Акцент-банк» на ім`я ОСОБА_1 на загальну суму 105 000,69 грн - неакцептованими платіжними операціями було відмовлено то і похідні вимоги позивача також не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутність підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іванчука Віталія Ярославовича - залишити без задоволення.

Рішення Соборного районного суду м.Дніпра від 23 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені "29" жовтня 2025 року.

Повний текст постанови складено "06" листопада 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна