Справа № 345/3470/20
Провадження № 22-ц/4808/1275/25
Головуючий у 1 інстанції Юрчак Л. Б.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Девляшевського В.А., Томин О.О.,

секретар Гудяк Х.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Круця Володимира Мироновича на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2025 року, ухвалене судом у складі головуючого судді Юрчака Л.Б. у м. Калуш, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

у с т а н о в и в:

01 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що між нею та відповідачем 06.06.2018 року розірвано шлюб. За час перебування у шлюбі, а саме 28.10.2015 року вона з відповідачем придбали житловий будинок по АДРЕСА_1 . Крім того, за час перебування в шлюбі вона з відповідачем набули у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,1112 га для обслуговування та будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , яку відповідач зареєстрував на себе. За час перебування в шлюбі вона з відповідачем повністю завершили будівництво спільного житла, до будинку підведені всі комунікації (електроенергія, газопостачання), але будинок не прийнятий до експлуатації, і право власності на нього не оформлено, у зв`язку з чим позивачка позбавлена можливості реалізувати своє право на поділ набутого майна за час шлюбу, а тому вважає, що наявні правові підстави для визнання за нею 1/2 частини спірного об`єкта та незавершеного будівництва.

Судові витрати та витрати на правову допомогу просила стягнути із відповідача.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Круць В.М. подав апеляційну скаргу. Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим з огляду на неповне та неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, невиконання вимог закону щодо дослідження та надання оцінки доказам, неправильне застосування норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказує, що суд не дослідив докази у справі та прийшов до передчасного висновку про те, що об`єкти права власності, які були набутті колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за своїми ідентифікаційними даними є відмінними від об`єктів права власності, що належать ОСОБА_4 .. Стверджує, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі вони набули у спільну сумісну власність: нерухоме майно: житловий будинок по АДРЕСА_1 , яка знаходиться на земельній ділянці КН :01:002:0151 (на момент підписання договору не приватизована), що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 28.10.2015 року. Після придбання нерухомого майна, житловий дерев`яний будинок 1954 року будівництва загальною площею 65,9 кв.м. та житловою 16,0 кв.м. по АДРЕСА_1 був знесений, а на його місці побудовано новий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується актом обстеження господарства від 2018 року. На момент обстеження житловий будинок не був завершений. Оскільки земельна ділянка під будинок не була приватизована, 02.03.2016 року ОСОБА_2 отримав дозвіл на затвердження технічної документації землеустрою. Однак, замість КН :01:002:0151, який зазначено в договорі, у витязі з рішення виконавчого комітету вказано КН :01:002:0153.

Також вказує, що 06.06.2018 року шлюб між ними, як подружжям, був офіційно розірваний, Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 3 24.09.2018 року у справі №345/2443/18 у задоволенні позову про поділ майна подружжя було відмовлено у зв`язку з тим, що придбаний 28.10.2015 року дерев`яний будинок знесений, а на його місці знаходиться незавершений будівництвом об`єкт, як встановлено актом обстеження від 2018 року. Відтак, відсутній предмет позову. Тому наразі позивач звернулася з вимогами про поділ майна, просила поділити між нею та відповідачем незвершений будівництвом житловий об`єкт по АДРЕСА_1 . У процесі розгляду даної справи стало відомо, що будинок введено в експлуатацію та право власності на нього зареєстровано за ОСОБА_5 , для житлового будинку присвоєно адресу 14А, і згідно з документами житловий будинок має кадастровий номер :01:002:0153.

Таким чином, предмет позовних вимог було змінено, позивач просила: визнати житловий будинок, що за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку на якій знаходиться цей будинок з КН :01:002:0153, загальною площею 0, 1112 га. спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 житлового будинку, що за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій знаходиться цей будинок з КН :01:002:0153, загальною площею 0, 1112 га.

Проте судом було відмовлено у задоволенні клопотання про повернення суду до стадії підготовчого судового засідання, щоб призвело б до можливості зміни предмету позову на ефективний спосіб захисту, призначення судово-будівельної експертизи, витребування та дослідження доказів, що мають значення для предмету спору.

Вказує, що прийняв рішення на підставі наявних доказів. Крім відмови від повернення до стадії підготовчого засідання та повного з`ясування всіх обставин справи суд першої інстанції не надав належну оцінку наявним доказам у справі, зокрема акт обстеження господарства від 2018р., заяву про забудову земельної ділянки, що за адресою АДРЕСА_1 , будівельний паспорт, містобудівні умови та обмеження, які датовані 2016р. підтверджують, що будівництво житлового будинку проводилося під час перебування сторін у шлюбі.

Звертає увагу, що будівництво спірного нерухомого майна здійснювалося сторонами під час перебування в шлюбі, однак введення експлуатацію та реєстрація права власності відбувалася після розірвання шлюбу. Посилання ОСОБА_2 , що будівництво здійснювалося за рахунок та в інтересах сестри, не підтверджено належними доказами, довіреність на купівлю від імені та в інтересах нерухомості не підтверджує те, що саме спірний житловий будинок було придбано у рамках виконання довіреності, крім того дозволи на будівництво він отримував на своє ім`я. Накладні, які надавалися на ім`я ОСОБА_5 , не свідчать про те, що саме вона була замовником спірного будівництва. Крім того, ОСОБА_5 не надала жодних документів, які підтверджують отримання нею дозволу на будівництва житлового будинку чи будівельно-технічної документації на будинок, що є відмінним від того, який будували сторони за період перебування в шлюбі.

Таким чином, вважає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, суд прийшов до помилкових висновків про те, що об`єкти нерухомого майна права власності, які були набутті колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за своїми ідентифікаційними даними є відмінними від об`єктів права власності, що належать ОСОБА_5 , і що позивач не довела свою участь у будівництва об`єкта нерухомого майна, що є предметом спору.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, вважає доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду необґрунтованими.

Вказує про те, що апелянт безпідставно вважає помилковим висновок суду про те, що у подружжя немає спільного сумісного майна, оскільки спірний будинок набувався та зводився у шлюбі. Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що житловий будинок 1954 р. (заг.площа 65,9 м?), який був придбаний у 2015 році, повністю знесений. Новий будинок 2020-2021 рр. є іншим об`єктом, з іншими технічними характеристиками та кадастровим номером.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що сторонами під час перебування у шлюбі спільними зусиллями було збудовано будинок, який на час розірвання шлюбу не було введено в експлуатацію. Вказувала що фінансування будівництва здійснювалося за рахунок коштів, отриманих нею на посаді директора школи. Зазначила, що ОСОБА_2 не працював та доходу не мав. Однак належних доказів на підтвердження своєї участі чи фінансування будівництва позивач не надала.

Суд правильно виснував, що відповідачами спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно. Відповідач належно підтвердив суду, що офіційно у шлюбі сторони перебували трохи більше двох років. На час офіційного розірвання шлюбу сторони вже тривалий час не проживали разом. Хоча початок будівництва спірного будинку і припадав на час, коли сторони перебували у шлюбі, але будівництво здійснювалося не в інтересах сім`ї, а в інтересах третьої особи - ОСОБА_5 , за її дорученням та за її рахунок. На підтвердження цього факту було надано належні та допустимі докази, а саме довіреності та виписки по рахунках про отримання значних коштів від ОСОБА_4 ..

Доводи апеляційної скарги, що факт державної реєстрації на ОСОБА_5 не виключає можливості визнання будинку спільним, як збудованого у шлюбі, є необґрунтованими, оскільки реєстрація на іншу особу не є перешкодою лише за умови доведення придбання майна за спільні кошти. У цій справі позивачем не надано таких доказів.

Також є необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що земельна ділянка є спільною, бо вона обслуговує спірний будинок. За витягом з ДРРП, земельна ділянка з кадастровим № :01:002:0153 належить ОСОБА_5 на підставі чинного договору купівлі-продажу від 29.12.2020. Договір не оспорювавася, а правова підстава набуття не пов`язана з шлюбом із апелянтом. У зв`язку із тим, що факт спільного фінансування придбання земельної ділянки не доведений, немає підстав для її поділу.

Щодо позбавлення права на зміну предмета позову, то ухвалою від 04.04.2025 суд відмовив в такому клопотанні правильно, оскільки позивачка пропустила строк без поважних причин. Суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання, оскільки починаючи з 2018 року позивачка вдруге звернулася до суду із позовом про поділ майна подружжя.

Вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди позивача з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано не прийняв .

Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2025 року залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_5 до апеляційного суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта адвоката Круця В. М., який підтримав апеляційну скаргу, заперечення відповідача ОСОБА_2 та представника ОСОБА_5 адвоката Тиніва І.Д., вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд встановив, що 28.10.2015 року шляхом укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку ОСОБА_2 спільно з ОСОБА_1 набули у власність об`єкт житлової нерухомості по АДРЕСА_1 , який був розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: :01:002:0151 (т.1 а.с.81-84).

Об`єктом права власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виступав житловий дерев`яний будинок 1954 року будівництва, загальною площею 65,9 кв.м. та житловою площею 16,0 кв., який повністю знесений.

Будинок, на частину якого претендує позивача, побудований в 2020-21 рр., цегляний, загальною площею 202,2 кв.м. та житловою площею 101,5 кв.м.

ОСОБА_1 вже зверталась до Калуського міськрайонного суду з позовною вимогою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. До складу такого майна вона включила і домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка заявляла вимоги визнати за нею право власності на 1/2 частку цього домоволодіння. Рішенням Калуського міськрайонного суду від 24.09.2018 року у справі № 345/2443/18 провадження у справі в цій частині було закрито у зв`язку з відсутність об`єкта поділу житлового будинку, оскільки він вже не існував. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 26.11.2018 року вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін (т.1 а.с.66-76).

У справі № 345/2443/18 позивачкою не заявлялось і судом не встановлено того, що сторони, тобто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули у власність іншу земельну ділянку та збудували на ній будинок.

Також суд встановив, що в позовній заяві як предмет спору зазначено об`єкт незавершеного будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Водночас відповідно до наданих матеріалів реєстраційної справи, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, а також земельна ділянка, на якій він розміщений, зареєстровані за іншою адресою АДРЕСА_1 .

Заява представника позивача про зміну предмета позову не була розглянута судом по суті, оскільки у задоволенні клопотання про повернення до підготовчого провадження було відмовлено. Відтак розгляд справи здійснювався за первісною редакцією позовних вимог. (т.1 а.с.190-191).

Крім того, згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірний об`єкт належить іншій особі - відповідачу ОСОБА_6 ..

Також суд встановив, що в позовній заяві як предмет спору зазначено земельну ділянку, пов`язану з об`єктом незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 . Водночас, відповідно до договору купівлі-продажу, земельна ділянка має кадастровий номер :01:002:0151, а згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0153, на якій фактично розташований об`єкт, зареєстрована за відповідачем ОСОБА_4 ..

Відповідачка ОСОБА_5 володіє земельною ділянкою з кадастровим :01:002:0153 загальною площею 0,1112 га, призначеною для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, на підставі договору купівлі-продажу, який нотаріально посвідчено 29.12.2020 року (т.1 а.с.215).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, враховуючи, що об`єкт незавершеного будівництва на момент розгляду справи належить іншій особі відповідачу ОСОБА_5 , позивачкою не надано переконливих доказів його набуття як спільного сумісного майна подружжя чи фінансування будівництва за спільні кошти, дійшов висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла такого висновку.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту, про що зазначено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто (стаття 57 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Тобто, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Матеріалами справи підтверджується, що 28.10.2015 року шляхом укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку ОСОБА_2 спільно з ОСОБА_1 набули у власність об`єкт житлової нерухомості по АДРЕСА_1 , який був розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: :01:002:0151 (т.1 а.с.81-87).

06.06.2018 року шлюб між сторонами розірваний.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Частинами першою, другою статті 71СК України визначено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно з статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15.

За змістом частини другої статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Об`єктом права власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виступав житловий дерев`яний будинок 1954 року будівництва, загальною площею 65,9 кв.м. та житловою площею 16,0 кв.м.., що був знесений. Будинок, який позивач вважає об`єктом права спільної сумісної власності, побудований в 2020-21 рр., є цегляним, загальною площею 202,2 кв.м. та житловою площею 101,5 кв.м., і розташований на земельній ділянці, яка відповідно до договору купівлі-продажу належить ОСОБА_4 ..

Та обставина, що придбаний подружжям у 2015 році будинок знесений, і було розпочато будівництво нового будинку, який введений в експлуатацію не був, сторонами в суді не заперечувалися.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірний об`єкт належить відповідачу ОСОБА_5 (т.1 а.с.209). Водночас відповідно до усталеної практики Верховного Суду, факт державної реєстрації прав на майно на ім`я третьої особи не виключає можливості визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя, якщо будуть доведені обставини набуття цього майна за спільні кошти або працею подружжя. У випадку, коли такі обставини не встановлені, визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя, зареєстрованого на третю особу, є недопустимим. Також, у разі коли спірне майно на момент розгляду справи належить іншій особі, яка не є подружжям, поділ майна як спільної сумісної власності між подружжям є неможливим.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач ОСОБА_5 належно і достатньо довела факт набуття права власності на земельну ділянку з кадастровим :01:002:0153 загальною площею 0,1112 га призначену для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу, який нотаріально посвідчено 29.12.2020 року, який є дійсним та ніким не оспорювався, що підтверджує правомірне володіння майном(т.1 а.с.210).

Також доказами того, що будівництво спірного житлового будинку здійснювалось в інтересах та за рахунок ОСОБА_5 є квитанції щодо придбання будівельних матеріалів, використаних для будівництва спірного будинку, які виписані на ім`я ОСОБА_5 (т.1 а.с.52-65). Крім того наявною у матеріалах випискою з рахунку підтверджуються проведені операції в АТ КБ «ПриватБанк» за грошовими переказами від ОСОБА_5 до ОСОБА_2 (т.1 а.с.90-100)

Разом з тим варто зазначити, що на ім`я ОСОБА_2 . ОСОБА_5 було видано дві довіреності для цілей придбання та/або реєстрації прав власності на її ім`я будь-якого майна та ін.( т.1 а.с.88-89).

Отже, докази на придбання будівельних матеріалів та фінансування ОСОБА_5 будівництва спірного будинку містяться у матеріалах справи та жодним чином не спростовані апелянтом ОСОБА_1 ..

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що об`єкт незавершеного будівництва належить іншій особі відповідачу ОСОБА_5 , а позивачем не надано переконливих доказів його набуття як спільного сумісного майна подружжя чи фінансування будівництва за спільні кошти.

Суд зазначає, що участь особи у проведенні ремонтних робіт, поліпшенні житлового будинку та інших приміщень надає право вимагати не визнання права власності, а відшкодування витрат на будівництво (у випадку належної доведеності обставин таких витрат). Зазначений правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 15квітня 2020року у справі №307/3957/14-ц провадження №61-43540св18.

Таких позовних вимог позивач не заявляла, а заявила про право на частину незавершеного будівництва житлового будинку. За таких обставин, судом першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, оцінив докази та відмовив у задоволенні позову.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дає підстави для висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Однак при цьому позивачка всупереч передбаченому у ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України процесуальному обов`язку не надала до справи належних і допустимих доказів.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29.12.2020 р. клопотання позивача про призначення судової будівельно-оціночної експертизи задоволено, призначено судову будівельно-оціночну експертизу, проведення якої доручено Івано-Франківському відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення судової будівельно-оціночної експертизи поставлено наступні питання:

1. який ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом об`єкта житлового будинку по АДРЕСА_1 ?

2. Яка вартість 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 ?

3. Який перелік та об`єми фактично виконаних будівельних робіт з будівництва житлового будинку на АДРЕСА_1 , станом на червень 2018 року?

4. Яка вартість фактично виконаних робіт з будівництва житлового будинку на АДРЕСА_1 , станом на червень 2018 року?

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21.07.2022 р. провадження у справі поновлено у зв`язку з тим, що 08.07.2022 на адресу суду надійшов лист експерта про неможливість проведення експертизи, у зв`язку з невиконанням клопотання експерта, а саме незабезпечення прибуття експерта, безперешкодного доступу до об`єкта дослідження, а також належних умов для його роботи (учинення перешкод з боку сторін/, щ беруть участі у справі, в обстеженні об`єкта (т.1 а.с.142-148).

25.08.2022 року від представника позивачки Круця В.М. надійшло клопотання, яким він просить повторно направити ухвалу від 29.12.2020 року про проведення судової оціночно-будівельної експертизи в Івано-Франківське відділення Київського НДІ СЕ для виконання.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25.08.2022 р. клопотання представника позивача про призначення судової будівельно-оціночної експертизи задоволено.

Однак ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01.05.2023 р. провадження у справі поновлено у зв`язку з тим, що 25.04.2023 до суду надійшов лист експерта про неможливість проведення експертизи з причини ненадання доступу (чинення перешкод).

Згідно ч. 2 ст. 106 ЦПК України порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз.

Правові, організаційні і фінансові основи судово-експертної діяльності визначені у Законі України «Про судову експертизу» та Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року №53/5 «Про затвердження Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень (далі - Інструкція).

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 104 ЦПК України про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

У разі необхідності суд може заслухати експерта щодо формулювання питання, яке потребує з`ясування, та за його клопотанням дати відповідні роз`яснення щодо поставлених питань. Суд повідомляє учасників справи про вчинення зазначених дій, проте їх неявка не перешкоджає вчиненню цих дій.

Згідно до п.3.9 Інструкції, якщо необхідно провести експертизу (дослідження) на місці події або огляд об`єкта за його місцезнаходженням, орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта) (замовив(ла) дослідження), повинен(на) забезпечити прибуття експерта, безперешкодний доступ до об`єкта, а також належні умови для його роботи, а в разі потреби викликати учасників процесу або інших осіб. У разі неявки осіб чи їх законних представників, що викликалися, у визначений час на місце події або огляду об`єкта дослідження (огляд) проводиться без їх участі, про що зазначається у висновку.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про судову експертизу», якщо судову експертизу необхідно провести на місці події або за місцезнаходженням об`єкта дослідження, особа або орган, які її призначили або на замовлення яких вона проводиться, повинні забезпечити судовому експертові безперешкодний доступ до об`єкта дослідження і належні умови праці.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що задля виконання ухвал суду першої інстанції, якими було призначено експертизи для забезпечення необхідних умов проведення такого дослідження сторона позивача не була позбавлена можливості звернутися до суду першої інстанції з клопотанням про забезпечення судовому експерту безперешкодного доступу до об`єкту дослідження. Однак відповідних заходів стороною позивача не було вчинено

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, оскільки фактично є аналогічними обставинам, викладеним в позовній заяві, правовому обґрунтуванню позову, які суд першої інстанції проаналізував і аргументовано відкинув.

Крім того апеляційний суд відхиляє аргумент апеляційної скарги про вирішення справи на підставі наявних доказів без повернення до стадії підготовчого провадження та не надання можливості змінити предмет позову на ефективний спосіб захисту, призначення судово-будівельної експертизи, витребування і дослідження доказів, які мають значення до предмету спору, що на думку позивачки суттєво порушує її процесуальні права.

Суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження (пункт 2 частини другої статті 49 ЦПК України.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви (частина третя статті 49 ЦПК України).

Процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17 (провадження № 61-9545сво21)).

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані судом правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності ,і колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Круця Володимира Мироновича залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 листопада 2025 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.А. Девляшевський

О.О. Томин