КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 752/6029/22

номер провадження: 22-ц/824/11211/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Міньковської Анастасії Володимирівни на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року у складі судді Мазур Ю.Ю., у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року товариство з обмеженою відповідальністю «Новобудова» (далі - ТОВ «Новобудова») звернулося до суду із указаним позовом, у якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 10 січня 2025 року (а.с.181-188, т.1), остаточно просило:

стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Новобудова» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01 квітня 2019 року по 05 жовтня 2021 року в загальному розмірі 21 319 грн 51 коп., з яких: основний борг за період з 01 квітня 2019 року по 05 жовтня 2021 року у розмірі 14 833 грн 26 коп., 3% річних від простроченої суми у розмірі 1 800 грн 98 коп., індекс інфляції у розмірі 4 685 грн 27 коп.;

стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новобудова» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 05 жовтня 2021 року по 01 січня 2025 року в загальному розмірі 112 597 грн 62 коп., з них: основний борг за період з 05 жовтня 2021 року по 01 січня 2025 року у розмірі 100 748 грн 14 коп., 3% річних від простроченої суми у розмірі 2 664 грн 55 коп., індекс інфляції у розмірі 9 184 грн 93 коп.

Позов мотивований, тим що відповідно до рішення правління акціонерного товариства холдингової компанії «Київміськбуд» (далі - АТ ХК «Київміськбуд») № 149/0/5-07 від 07 грудня 2007 року та АВІЗО № 378 від 26 березня 2009 року житловий багатоквартирний будинок за адресою: АДРЕСА_1 переданий на баланс, обслуговування і експлуатацію ТОВ «Новобудова».

Позивач вказував, що відповідачка ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 09 листопада 2013 року на підставі договору купівлі-продажу, а відповідач ОСОБА_1 є власником цієї квартири з 05 жовтня 2021 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрієнко І.В., зареєстрованого в реєстрі за №1079.

Зазначав, що упродовж спірного періоду в будинку, зокрема у квартирі АДРЕСА_3 , позивачем безперервно надавались житлово-комунальні послуги - послуги з управління багатоквартирним будинком, а також послуги з вивезення твердих побутових відходів (далі -ТПВ). Відповідачі, як співвласники квартири, послугами користувалися, однак оплату за них не здійснювали у повному обсязі, чим спричинили збитки позивачу.

Вказував, що згідно з ч.4 ст.319 та ч.1 ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, і несе обов`язок утримувати спільне майно відповідно до закону. Також ч.1 ст.151 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності житловий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, утримувати та проводити за власний рахунок поточний і капітальний ремонт.

Відповідно до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» №417, співвласники багатоквартирного будинку реалізують свої права та обов`язки щодо управління, утримання і використання спільного майна через загальні збори співвласників. Рішенням зборів співвласників будинку АДРЕСА_1 , оформленим протоколом від 05 грудня 2019 року, було обрано управителя будинку - ТОВ «Новобудова». Копію протоколу зборів передано до органу місцевого самоврядування за дорученням співвласників, що підтверджується повідомленням на офіційному веб-порталі Київської міської державної адміністрації (КМДА).

Стверджував, що між ТОВ «Новобудова» та співвласниками будинку укладено договір від 31 січня 2020 року, відповідно до умов якого управитель зобов`язався надавати послуги з управління багатоквартирним будинком, а співвласники - оплачувати ці послуги згідно з умовами договору та чинного законодавства. Послуга з управління полягає у забезпеченні управління належним утриманням будинку, у тому числі в прибиранні внутрішньо-будинкових приміщень і прибудинкової території, утриманні та ремонті спільного майна, виконанні санітарно-технічних робіт, обслуговуванні інженерних систем, а також у виконанні поточних ремонтів та забезпеченні благоустрою території.

Зазначав, що управитель має право змінювати розмір витрат на управління багатоквартирним будинком залежно від підвищення мінімальної заробітної плати, тарифів на електроенергію, податку на додану вартість або вартості матеріалів, повідомляючи про це співвласників.

Відповідно до розрахунків, підтверджених матеріалами справи, у різні періоди вартість послуги з управління становила: у період з 01 січня 2022 року по 01 січня 2024 року - 09 грн 30 коп. за 1 кв.м загальної площі; у період з 01 січня 2024 року по 01 січня 2025 року - 10 грн 94 коп. за 1 кв.м.

Наголошував, що укладений між ТОВ «Новобудова» та співвласниками будинку договір управління багатоквартирним будинком продовжував діяти після спливу первісного строку, оскільки жодна зі сторін не заявляла про намір відмовитися від нього. Жодне рішення співвласників про зміну форми управління чи обрання іншого управителя не приймалося, що підтверджується відсутністю відповідних протоколів загальних зборів.

Вказував, що зміна вартості послуг відбувалася на підставі пунктів договору, якими передбачено порядок коригування тарифу за домовленістю сторін. Так, ураховуючи площу квартири №170 - 235,4 кв.м, вартість послуг з управління будинком становила: у період з 01 лютого 2020 року по 01 січня 2022 року 1 862 грн 00 коп. на місяць; у період з 01 січня 2022 року по 01 січня 2024 року - 2 189 грн 22 коп. на місяць; у період з 01 січня 2024 року по 01 січня 2025 року - 2 575 грн 28 коп. на місяць.

Відповідно до ст. 5 Закону України №2189-VIII послуга з вивезення ТПВ є окремою комунальною послугою, яка не включається до тарифу на управління будинком. Рішенням зборів співвласників будинку від 20 грудня 2019 року (протокол зборів) ТОВ «Новобудова» було уповноважено укладати договори з підрядниками на надання послуг з вивезення ТПВ, зокрема з ТОВ «Селтік ТБО», та здійснювати нарахування і розрахунки зі співвласниками.

Позивач посилався на наявні чинні договори: договір №0109-16/10 від 01 вересня 2016 року про надання послуг з вивезення ТПВ; договір №10-05/01-18 від 01 липня 2018 року про надання послуг з вивезення роздільно зібраних побутових відходів. Вказував, що ТОВ «Селтік ТБО» має технічну можливість виконувати такі роботи та фактично здійснює вивезення відходів з прибудинкової території будинку, у тому числі, й від квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується наявними актами виконаних робіт і виставленими рахунками. Наголошував, що тарифи на зазначену послугу затверджені офіційними розпорядженнями органів місцевого самоврядування - розпорядженням КМДА від 04 квітня 2018 року №551 -для періоду 2018-2022 років, розпорядженням КМВА від 31 січня 2023 року №59 - для періоду 2023-2027 років.

Згідно цих норм вартість послуги складала: з 01 квітня 2019 року по 01 червня 2023 року - 20 грн 84 коп. на одну особу в місяць; з 01 червня 2023 року по 01 серпня 2023 - 27 грн 38 коп. на одну особу в місяць.

Позивач зазначав, що відповідачі протягом тривалого часу не сплачували вартість наданих послуг, попри неодноразові виставлені рахунки та нагадування, що призвело до накопичення заборгованості.

Вказував, що під час воєнного стану відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №206 від 05 березня 2022 року нарахування штрафних санкцій було заборонено, проте з 01 січня 2024 року ця заборона скасована постановою Кабінету Міністрів України №1405 від 29 грудня 2023 року

Зазначав, що відповідачі користуються приміщенням у будинку, отримують усі послуги, а відтак зобов`язані оплачувати їх в установленому розмірі.

З урахуванням наведеного, ТОВ «Новобудова» просило задовольнити його позовні вимоги.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2023 року залучено до участі у справі ОСОБА_1 як співвідповідача.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року позов ТОВ «Новобудова» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Новобудова» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01 квітня 2019 року по 05 жовтня 2021 року в загальному розмірі 21 319 грн 51 коп., з яких: основний борг за період з 01 квітня 2019 року по 05 жовтня 2021 року у розмірі 14 833 грн 26 коп., 3% річних від простроченої суми у розмірі 1 800 грн 98 коп., індекс інфляції у розмірі 4 685 грн 27 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новобудова» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 05 жовтня 2021 року по 01 січня 2025 року в загальному розмірі 112 597 грн 62 коп., з яких: основний борг за період з 05 жовтня 2021 року по 01 січня 2025 року у розмірі 100 748 грн 14 коп., 3% річних від простроченої суми у розмірі 2 664 грн 55 коп., індекс інфляції у розмірі 9 184 грн 93 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Новобудова» витрати по сплаті судового збору в розмірі 442 грн 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новобудова» витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 337 грн 90 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ТОВ «Новобудова» фактично здійснює управління, обслуговування та експлуатацію будинку по АДРЕСА_1 , а відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є, відповідно, попереднім та чинним власниками квартири АДРЕСА_3 у цьому будинку. Житлово-комунальні послуги надавалися постійно, відповідачі їх споживали, але не сплачували, унаслідок чого виникла заборгованість. Відповідачка ОСОБА_2 володіла квартирою до жовтня 2021 року, після чого передала її за договором дарування сину ОСОБА_1 . За таких обставин, суд дійшов висновку, що заборгованість за періоди володіння майном підлягає розподілу, а саме: із ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з квітня 2019 року по жовтень 2021 року у розмірі 21 319 грн 51 коп., а з ОСОБА_1 - підлягає стягненню заборгованість за послуги, спожиті в період з жовтня 2021 року по січень 2025 року у розмірі 112 597 грн 62 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Міньковська А.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Новобудова» відмовити повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом фактичних обставин справи, не надання належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору дарування від 05 жовтня 2021 року. Незважаючи на це, первісний позов було подано виключно до ОСОБА_2 та лише 06 жовтня 2023 року, тобто більш ніж рік після подачі позову, було подано клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача - ОСОБА_1 . Зазначає, що залучення співвідповідача здійснено з порушенням вимог ч.ч. 1, 3, 4 ст. 51 ЦПК України, оскільки позивач міг і повинен був знати про перехід права власності ще на момент подачі позову, адже інформація про це є у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вказує, що ТОВ «Новобудова» у своїх розрахунках вказало щомісячне нарахування плати за послуги з вивезення ТПВ у розмірі 583 грн 52 коп., що відповідає тарифу 20,84 грн на одну особу відповідно до розпорядження КМДА №551 від 04 квітня 2018 року. Водночас такі розрахунки були здійснені з розрахунку на 28 осіб, які нібито проживають у квартирі. Наголошує, що у зазначеній квартирі відсутні зареєстровані особи, в якій фактично у різні періоди тимчасово проживала лише одна особа - родич відповідачів. Жодних доказів постійного проживання 28 осіб позивач не надав. Тому вважає, що розрахунки позивача є безпідставними та не підтверджені доказами.

Зазначає, що позивач не надав суду первинних бухгалтерських документів, які підтверджують факт надання послуг чи обсяг нарахувань. Відсутні акти приймання-передачі робіт, квитанції, договори, акти виконаних робіт чи інші документи, що підтверджують реальне надання послуг. Наголошує, що відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для обліку господарських операцій є саме первинні документи. Отже розрахунок заборгованості, поданий позивачем, не може вважатись належним доказом, оскільки є лише внутрішнім обліковим документом, створеним самим позивачем. Цю позицію підтверджує судова практика Верховного Суду.

Звертає увагу, що позивач безпідставно нарахував 3% річних та інфляційні втрати. Зазначає, що згідно із Законом України №530-IX від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» на період дії карантину та протягом 30 днів після його завершення заборонено нарахування та стягнення неустойки, пені, штрафів за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. Карантин діяв з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року відповідно до постанов Кабінету Міністрів України №211 та №651. Тому нарахування 3% річних і інфляційних втрат за цей період є неправомірним та порушує норми чинного законодавства.

Також зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності. Нарахування починається з квітня 2019 року, а позов подано лише 02 червня 2022 року. Тому до сум, нарахованих за період до 02 червня 2019 року, мають застосовуватися наслідки спливу позовної давності відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України.

Звертає увагу, що заміна сторін у зобов`язанні не впливає на перебіг позовної давності (ст.262 ЦК України). Також наголошує, що введення воєнного стану саме по собі не може бути підставою для безумовного поновлення строку, якщо позивач не довів об`єктивних перешкод для своєчасного звернення до суду, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17.

Крім того, скаржником заявлено клопотання про перерозподіл судових витрат і стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 20 000 грн 00 коп. у суді першої інстанції та орієнтовно 20 000 грн 00 коп. у суді апеляційної інстанції.

Представник ТОВ «Новобудова» - Яценко Т.Ю. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального й процесуального права, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Зазначає, що ТОВ «Новобудова» діє на підставі рішень співвласників будинку АДРЕСА_1 , які 05 грудня 2019 року на зборах ухвалили рішення визначити ТОВ «Новобудова» управителем будинку. Це рішення оформлено протоколом зборів від 20 грудня 2019 року, яким затверджено умови договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком. 31 січня 2020 року між ТОВ «Новобудова» та уповноваженими особами співвласників було укладено договір №10 про надання послуги з управління будинком. Наголошує, що цей договір відповідає Типовому договору, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №712 від 05 вересня 2018 року, і є обов`язковим для виконання всіма співвласниками незалежно від того, чи підписували вони його особисто. Вказує, що відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідачі, будучи власниками квартири АДРЕСА_3 , зобов`язані були оплачувати надані послуги, але свої обов`язки не виконували. Відсутність окремого письмового договору з конкретним співвласником не звільняє його від обов`язку сплачувати за фактично отримані послуги. Цей висновок підтверджується постановою Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15.

Вказує, що нарахування плати за послуги з вивезення ТПВ здійснюється відповідно до норм, затверджених розпорядженнями КМДА №551 від 04 квітня 2018 року та КМВА №59 від 31 січня 2023 року. Розрахунковою одиницею є людина, тобто кількість мешканців або осіб, які фактично проживають у квартирі. При цьому ТОВ «Новобудова» неодноразово зверталося до поліції з приводу функціонування хостелу у квартирі АДРЕСА_3 . У матеріалах справи міститься відповідь Головного управління Національної поліції у місті Києві від 24 червня 2016 року, згідно з якою квартира перебувала в оренді у ФОП ОСОБА_1 і використовувалася для проживання третіх осіб, що спростовує твердження представника відповідача, що у квартирі проживала лише одна особа.

Наголошує, що нарахування за вивезення відходів здійснювалося згідно зі схемою для колективних засобів розміщення (готелі, гуртожитки), оскільки квартира фактично використовувалась як хостел. Відповідачі не надали доступу представникам ТОВ «Новобудова» для перевірки кількості мешканців чи ліжко-місць, тому нарахування продовжувалося з розрахунку на 28 осіб, як це було визначено раніше. При цьому з серпня 2023 року після складання акту від 09 серпня 2023 року, нарахування припинено, оскільки було встановлено, що в квартирі ніхто не проживає.

Зазначає, що відповідачка ОСОБА_2 до 05 жовтня 2021 року, а відповідач ОСОБА_1 - з 05 жовтня 2021 року, як власники спірної квартири несуть обов`язок оплачувати послуги, пов`язані з утриманням і управлінням спільним майном будинку. Вказує, що відповідно до ст.ст.319, 322, 360 ЦК України, право власності зобов`язує та власники зобов`язані утримувати майно, що їм належить.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення процесуальних строків залучення співвідповідача, представник позивача вказує, що під час подання позову у 2022 році ТОВ «Новобудова» не мало технічної можливості перевірити зміну власника у Державному реєстрі речових прав, оскільки доступ до нього був обмежений з початком повномасштабного вторгнення рф. Онлайн-доступ було відновлено лише 05 січня 2023 року. Тому вважає, що залучення ОСОБА_1 як співвідповідача після відновлення доступу до реєстру відбулося правомірно й обґрунтовано.

Крім того, представник позивача зазначає, що відсутність актів приймання-передачі наданих послуг не є підставою для звільнення споживача від оплати, оскільки законодавством передбачено інший порядок підтвердження обсягу виконаних робіт. ТОВ «Новобудова» у встановленому порядку укладало договори з підрядними організаціями на обслуговування будинку, зокрема з ТОВ «Селтік ТБО», КП «Київліфтсервіс» та іншими виконавцями. Жодних претензій щодо якості чи обсягу наданих послуг від власників квартири АДРЕСА_3 не надходило, що підтверджується матеріалами справи.

Також представник позивача зазначає, що 3% річних та інфляційні втрати підлягають стягненню з відповідачів відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки вони порушили грошові зобов`язання і не сплачували надані послуги в установлені договором строки. Передбачені Законом України №530-IX обмеження стосувалися лише штрафів і пені, але не поширюються на індекс інфляції та 3% річних, які є формою цивільно-правової відповідальності.

З огляду на викладене, представник ТОВ «Новобудова» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Міньковська А.В. подала відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що доводи ТОВ «Новобудова» є безпідставними та не підтверджені доказами. Зазначає, що позивач безпідставно здійснював нарахування плати за послуги з вивезення сміття, виходячи з проживання 28 осіб, хоча фактично у квартирі проживала лише одна особа. Жодних документів, що підтверджують проживання більшої кількості людей не надано. Вказує, що посилання позивача на лист поліції 2016 року навпаки свідчить про відсутність порушень будь-якого хостелу. Позивач ігнорував повідомлення відповідачів про реальну кількість мешканців, а відсутність доступу до квартири не може вважатися доказом порушення, оскільки це суперечить праву власності. Представник відповідача заперечує твердження позивача про неможливість перевірки власника через обмеження реєстру, оскільки доступ до нього було відновлено у квітні 2022 року, тобто ще до подання позову. Наголошує, що жодних первинних документів, які підтверджують фактичне надання послуг чи їх обсяг, позивач не подав. Сам розрахунок не є доказом боргу. Звертає увагу на правомірність заявлених витрат на правничу допомогу.

Відповідачка ОСОБА_2 не скористалася своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.

Згідно з ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються, такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, що відповідно до рішення правління АТ ХК «Київміськбуд» № 149/0/5-07 від 07 грудня 2007 року та АВІЗО № 378 від 26 березня 2009 року житловий багатоквартирний будинок за адресою: АДРЕСА_1 переданий на баланс, обслуговування і експлуатацію ТОВ «Новобудова».

Відповідачка ОСОБА_2 до 05 жовтня 2021 року була власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 09 листопада 2013 року та витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 12513869 від 09 листопада 2013 року.

У відповідності до договору дарування квартири від 05 жовтня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1079, власником квартири АДРЕСА_2 з 05 жовтня 2021 року став ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 є одноосібним власником квартири АДРЕСА_2 .

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з договором № 10 про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 31 січня 2020 року, укладеного між ТОВ «Новобудова» та співвласниками багатоквартирного будинку № 10, ціна послуги з управління становить 07 грн 91 коп. (в тому числі податок на додану вартість) на місяць за 1 кв.м загальної площі житлового або нежитлового приміщення у будинку.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі зверталися до ТОВ «Новобудова» із заявами про відмову від отримання послуг або з претензіями про неотримання чи неякісне отримання таких послуг.

Тому заявлені у позові послуги вважаться фактично наданими.

Відповідно до ст.ст.526, 530 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України у строки встановлені умовами договору.

Згідно з ч.1 ст.714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Частина 2 ст.638 ЦК України визначає, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч.2 ст.642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Наявність відносин між сторонами, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з постачання холодної води та водовідведення гарячої та холодної води, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату послуг, а споживач має здійснювати оплату виставлених рахунків.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.

У відповідності до ч.3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Зі змісту п 5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» вбачається, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачі зобов`язані сплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної води та гарячої води, водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, визначено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно показань засобів обліку води і теплої енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно умов договору на встановлення засобів обліку. Розрахунковим періодом для оплати є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа, що настає за розрахунковим місяцем.

У відповідності до п.5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України встановлено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст.ст. 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Також за приписами ст.ст.526, 525, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Водночас у відповідності до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено вище, відповідачка ОСОБА_2 була власником квартири АДРЕСА_2 в період з 09 листопада 2013 року до 05 жовтня 2021 року, а відповідач ОСОБА_1 - з 05 жовтня 2021 року і по даний час.

Відповідачі, кожен у вказаний вище період, належним чином не виконували свій законний обов`язок щодо оплати наданих ТОВ «Новобудова» до їх майна житлово-комунальних послуг.

Із наданих ТОВ «Новобудова» розрахунків заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, як надавались до квартири АДРЕСА_2 , слідує:

у ОСОБА_2 перед ТОВ «Новобудова» виникала заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01 квітня 2019 року по 05 жовтня 2021 року в загальному розмірі 21 319 грн 51 коп., з яких: основний борг за період з 01 квітня 2019 року по 05 жовтня 2021 року у розмірі 14 833 грн 26 коп.; 3% річних від простроченої суми у розмірі 1 800 грн 98 коп.; індекс інфляції у розмірі 4 685 грн 27 коп. (а.с.195-197, т.1);

у ОСОБА_1 перед ТОВ «Новобудова» виникала заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 05 жовтня 2021 року по 01 січня 2025 року в загальному розмірі 112 597 грн 62 коп., з яких: основний борг за період з 05 жовтня 2021 року по 01 січня 2025 року у розмірі 100 748 грн 14 коп.; 3% річних від простроченої суми у розмірі 2 664 грн 55 коп.; індекс інфляції у розмірі 9 184 грн 93 коп. (а.с.198-200, т.1).

Цей розрахунок містить усі складові тарифу, об`єми та періоди споживання.

Нараховані 3% річних та інфляційні втрати відповідають приписам ч.2 ст.625 ЦК України.

Розрахунок складено відповідальними особами ТОВ «Новобудова» й скріплений печаткою позивача.

Відповідачі власного контррозрахунку суду не надали.

При цьому тарифи та кошториси усіх складових розрахунку відповідачами не оскаржувались і є чинними.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що розрахунки позивача є безпідставними та не підтвердженими первинними бухгалтерськими документами, а також суми заборгованості є завищеними та не відповідають кількості фактичних мешканців цієї квартири не приймаються апеляційним судом до уваги.

У даному випадку наведені доводи свідчать про хибне розуміння скаржником принципу змагальності, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. (див. правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах: від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, установивши, що відповідачі, кожний у свій період, були співвласниками квартири, до якої ТОВ «Новобудова» надавало житлово-комунальні послуги, відмови від отримання послуг чи доказів їх оплати відповідачами не надано, а розрахунок заборгованості є обґрунтованим і підтвердженим матеріалами справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для солідарного стягнення з відповідачів на користь ТОВ «Новобудова» заборгованості у заявленому позивачем розмірі.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач безпідставно нарахував 3% річних та інфляційні втрати у період дії карантину, що тривав з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року, є помилковими.

Відповідно до пункту 15 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Проте ст.625 ЦК Україниврегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

Відповідно до наведеної норми, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три проценти річних не є неустойкою у розумінні положень ст.549 цього Кодексу.

Отже за змістом наведеної норми закону, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Викладене узгоджується із правовими висновками, висловленими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Враховуючи те, що позивач просив стягнути з відповідачів, зокрема, три процентів річних та інфляційні втрати, які не є неустойкою у розумінні положень ст.549 ЦК України, тому пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин (див. аналогічний висновок у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 758/5318/23 (провадження № 61-15103св24)).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки нарахування починається з квітня 2019 року, а позов подано лише 02 червня 2022 року, а тому, на думку скаржника, до сум, нарахованих за період до 02 червня 2019 року, мають застосовуватися наслідки спливу позовної давності відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, вихиляються апеляційним судом, виходячи з такого.

Як встановлено вище, у період з 09 листопада 2013 року до 05 жовтня 2021 року власником квартири АДРЕСА_2 була ОСОБА_2 і саме з неї ТОВ «Новобудова» просило стягнути заборгованість, яка виникла у період з 01 квітня 2019 року по 05 жовтня 2021 року.

Тобто доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Міньковської А.В. про можливий пропуск позивачем строку позовної давності до позовних вимог у період з квітня 2019 року до червня 2019 року, стосуються винятково прав та обов`язків ОСОБА_2 .

Згідно з положеннями ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Положеннями ст.124 Конституції України, ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, визначеному ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Так, закріплений у ст.13 ЦПК України принцип диспозитивної у цивільному процесі полягає в тому, що суд розглядає справу лише за зверненням особи, поданим у межах її процесуальних прав, і в межах заявлених нею вимог та наданих доказів; суд не може вийти за межі позовних вимог.

Ураховуючи те, що відповідачка ОСОБА_2 апеляційну скаргу не подавала, у встановленому законом порядку не уповноважувала ні ОСОБА_1 , ні адвоката Міньковську А.В. представляти її інтереси, то апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості переглядати рішення суду першої інстанції у частині дотримання строку позовної давності що стосується позовних вимог до ОСОБА_2 , оскільки це виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Таким чином доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Міньковської Анастасії Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2025 року.

Головуючий

Судді: