Єдиний унікальний номер справи № 760/6957/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В :

22 березня 2024 року позивач звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідача.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач переконавши, що є працівником банку та має можливість вигідно розмістити на депозит кошти отримав від позивача: 15.01.2001 - 2000 доларів США, 01.07.2002 - 2000 доларів США, 06.03.2011 - 50 доларів США, 18.04.2011 - 850 доларів США, 13.05.2012 - 2000 гривень. Дані кошти він мав повернути за першою вимогою.

Крім того, на лікування свого сина ОСОБА_2 отримав від позивача 15.05.2015 -10000 грн., 01.06.2015 - 500 доларів США, 15.12.2015 - 11000 грн., 12.02.2016 - 12000 грн., 13.02.2016 - 3000 грн., 31.03.2016 - 1000 грн., 14.06.2016 - 1500 грн.

Позивач вказує, що відповідач пообіцяв, що поверне всі вищезазначені кошти з прибутком після продажу нерухомості та запевнив, що на відшкодування та повернення позичених коштів він поверне 10000 дол. США (за курсом НБУ на 19.03.2024 - 38,97 грн. за 1 долар США), що складає 389700 грн, проте, на неодноразові вимоги позивача, відповідач кошти не повернув. Позивач звернувся до правоохоронних органів з заявою про вчинення відповідачем шахрайських дій, за результатами звернення були внесені відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення №0007240 від 27.06.2017 за ст.190 КК України.

Посилаючись на те, що слідство триває, а кошти позивачу відповідачем не повернуті, позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом. Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 389 700 грн 00 коп.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 09 травня 2025 року позивач направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання, призначене на 02 жовтня 2025 року, сторони не з`явилися. Про розгляд справи вони були належним чином повідомлені. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходили. Позивач не повідомив суд про причини своєї неявки. Відповідач 01 жовтня 2025 року надав заяву, у якій повідомив, що не має можливості перебувати в публічних місцях тривалий час у зв`язку з хворобою.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи та належно встановлено судом першої інстанції в ході розгляду справи, на підтвердження наявності боргових зобов`язань відповідача перед позивачем, останній надав до суду лист, який містить інформацію наступного змісту:

«Вклади: 15.01.2001 - 2000 доларів США, 01.07.2002 - 2000 доларів США, ( 01.04.2008 відсотки на ці вклади видані на суму 3110 дол. США)

06.03.2011 - 50 доларів США, 18.04.2011 - 850 доларів США, 13.05.2012 - .2000 гривень. Всього: 5600 дол. США, 12 000,00 грн.

На лікарню (Денис):

15.05.2015 -10000 грн., 01.06.2015 - 500 доларів США, 15.12.2015 - 11000 грн., 12.02.2016 - 12000 грн., 13.02.2016 - 3000 грн., 31.03.2016 - 1000 грн., 14.06.2016 - 1500 грн. Всього 39500,00 грн., 500 дол. США.»

З наданого позивачем копії листа вбачається, що даний лист не містить підпису відповідача чи підпису позивача.

У судовому засіданні, при розгляді справи у суді першої інстанції, відповідач не заперечував того факту, що такий лист складено відповідачем, проте посилався на те, що це його особисті нотатки, які жодного відношення чи наявності будь-яких боргових чи деліктних зобов`язань відповідача перед позивачем, не має. Разом з цим, звернув увагу на те, що відповідного оригіналу такого листа позивач не має, відсутність оригіналу такого документу також підтверджується висновком судової експертизи, який проведено в рамках кримінального провадження.

У судовому засіданні, при розгляді справи у суді першої інстанції, позивач визнала, що у неї відсутній оригінал вказаного вище листа та на огляд суду надати його не може.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю стороною позивача обставин, викладених у позовній заяві. Суд першої інстанції дійшов висновку, що наданий лист не відповідає вимогам чинного законодавства, не містить відомостей про передачу коштів у борг, умови та строки їх повернення, тому не може вважатися борговим документом у розумінні ст. 1047 ЦК України.

Як убачається з апеляційної скарги, доводи апеляційної скарги в переважній більшості повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа № 757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Оцінивши матеріали справи та подані письмові докази, суд апеляційної інстанції повністю погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем наявності договірних правовідносин, а також відсутності належних доказів існування боргу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько