ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6826/25 Справа № 216/6127/23 Суддя у 1-й інстанції - ЧИРСЬКИЙ Г. М. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 216/6127/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Ямковий Владислав Іванович, на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2025 року, яке ухвалено суддею Чирським Г.М. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 25 квітня 2025 року,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 10 липня 2022 року між сторонами було укладено договір позики, згідно якого відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 9 634 000 грн, що підтверджується розпискою. Відповідач зобов`язався повернути грошові кошти у строк до 20 серпня 2022 року. Взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, грошові кошти у передбачений договором строк не повернув.

На підставі наведеного вище, позивач просив суд стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 9 634 000 грн, інфляційні втрати у розмірі 1 013 751,81 грн, 3% річних у розмірі 348 407,67 грн та судові витрати по справі.

Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2025 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 9 634 000 грн, що складає борг за розпискою від 10 липня 2022 року у названій сумі. В решті вимог позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору у розмірі 11 755,92 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 25 000 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Ямковий В.І., просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку суду першої інстанції, написана відповідачем розписка від 10 липня 2022 року, яку суд назвав «новаційною», була складена за домовленістю сторін як загальна сума коштів, яку відповідач нібито неодноразово отримував у позику для вирішення власних потреб і яку ОСОБА_1 не отримав внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань по поверненню запозичених коштів.

Однак, такі висновки суду, на думку апелянта, є хибними, передчасними та побудовані на невірному викладі обставин справи та застосуванні ним норм матеріального права, що містяться в ст. 1053 ЦК України, а також суперечать правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування вказаної норми права, з огляду на те, що позивачем не надано суду жодних доказів укладення інших договорів позики між сторонами у справі, а судом не встановлено ані їх умови, ані предмет (суми позик), ані строки повернення коштів, що не було предметом дослідження в ході розгляду справи, факт їх існування, укладення інших договорів позики не був встановлений та підтверджений в суді першої інстанції жодними належними та допустимими доказами.

Зазначає, що обов`язковим для підтвердження укладення сторонами так званого новаційного договору позики, є посилання в ньому на попередні домовленості та зобов`язання сторін, які припинилися внаслідок новації. Однак, такі посилання на попередні зобов`язання сторін відсутні в спірній розписці від 10 липня 2022 року та конкретно не встановлені судом, що свідчить про відсутність підстав вважати розписку новаційною.

Судом першої інстанції не встановлено, яке саме первинне позикове зобов`язання, що, на думку суду, припинилося складанням боргової розписки від 10 липня 2022 року, існувало між сторонами до моменту її складання як «новаційного договору», не встановив з достовірністю та відповідно до вимог стандарту доказування, що воно взагалі існувало.

Крім того, апелянт в апеляційній скарзі посилається на те, що в позовній заяві, поданій представником позивача, було зазначено виклад фактичних обставин справи, відповідно до якого 10 липня 2022 року між сторонами був укладений договір позики, що підтверджується борговою розпискою, про те, що позивач надає відповідачу суму у розмірі 9 634 000 грн та про те, що вказану в розписці суму у розмірі 9 634 000 грн ОСОБА_1 було надано в борг ОСОБА_2 під зобов`язання повернути грошові кошти у строк до 20 серпня 2022 року.

Однак, в подальшому позивач ОСОБА_1 змінив виклад обставин, та визнав факт складання ОСОБА_2 боргової розписки 10 липня 2022 року в Швейцарії, в м. Шлюсруєд, в приміщенні кафе та без факту передачі йому та отримання ним грошей, внаслідок вимоги ОСОБА_1 відшкодувати йому, як збитки, кошти, нібито вкладені ним у придбання та розміщення генеруючих установок приватних домогосподарств з метою отримання доходу за електричну енергію, вироблену з енергії сонячного випромінювання (так званого «зеленого» тарифу), оскільки сторони збиралися займатися разом спільним бізнесом. Після отримання відзиву ОСОБА_2 , де відповідач заперечував факт отримання грошових коштів за розпискою від 10 липня 2022 року, та зазначив про погрози та тиск з боку позивача на відповідача про те, що його близьким та майну, яке лишилося в Україні, загрожує небезпека, позивач у відповіді на відзив фактично частково визнав вказані обставини, вказавши, що «відповідач, надавши проєкт «успішного бізнесу» та скориставшись довірою позивача, змусив його здійснити інвестиції в бізнес відповідача, шляхом надання останньому грошових коштів в розмірі 480 000 доларів США, які протягом 2021 року, ОСОБА_1 систематично (частинами) передавались ОСОБА_2 .

Також, 27 січня 2025 року позивач під час надання пояснень в судовому засіданні об 11:51 год пояснив в суді, що в день складання розписки він не передавав відповідачу всю вказану в ній суму, а передав лише 11 000 Євро, спростовує зміст розписки та позовної заяви. Факт надання позивачем відповідачу грошових коштів в розмірі 480 000 доларів США, 11 000 Євро чи будь якому іншому, нічим, крім слів самого позивача, не підтверджується та заперечується відповідачем, проте, очевидно спростовує зміст розписки від 10 липня 2022 року та доводить обґрунтованість позиції відповідача щодо безгрошовості спірної розписки.

Тобто, позивач фактично визнав той факт, що грошові кошти на підставі спірної розписки ним не передавалися відповідачу в день її складання, а були надані нібито раніше в якості інвестиції в успішний бізнес, чим вперше підтвердив безгрошовість спірної розписки. Вдруге безгрошовість спірного договору позивач ОСОБА_1 підтвердив в судовому засіданні 27 січня 2025 року, коли визнав, що, в момент складання ОСОБА_2 спірної боргової розписки, позивач не передавав відповідачу всю вказану в ній суму, а передав лише 11 000 Євро.

Крім того, судом достовірно встановлено, що на момент складання розписки обидві сторони перебували за кордоном, при цьому позивач, перебуваючи з 05 грудня 2021 року за кордоном не міг особисто готівкою передавати кошти відповідачу, принаймні до 31 березня 2022 року, доки ОСОБА_2 перебував в Україні, а потім був в Швейцарії, тобто в будь-якому випадку в різних з позивачем країнах. Сторони вперше зустрілися 10 липня 2022 року, однак, як вже встановлено в цей день, під час складання розписки гроші на вказану в ній суму також не передавалися. Наведене беззаперечно спростовує відповідь позивача ОСОБА_1 ,. в порядку письмового опитування, як свідка про те, що грошові кошти були надані ним ОСОБА_2 в розмірі 9 634 000 грн протягом 2021-2022 років на території міста Кривого Рогу, адже з 05 грудня 2021 року ОСОБА_3 не перебував на території м. Кривого Рогу.

У даній справі ОСОБА_2 заперечує факт отримання коштів від ОСОБА_1 на підставі спірної розписки та взагалі в якості позики, тому спірний договір позики, який не був вчинений як реальний правочин внаслідок невчинення позивачем дій щодо передачі грошей, є неукладеним.

Апелянт вважає, що покази свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які, на переконання суду, у сукупності підтвердили факт надання ОСОБА_1 коштів у борг ОСОБА_2 протягом періоду часу 2021-2022 роки, який частково погасив борг через довірену особу: батькам позивача у сумі 10 000 доларів США, а потім перестав виходити на зв`язок не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог позивача, оскільки показами свідків не може доводитися факт укладення між сторонами договору позики та виконання зобов`язання за ним (Постанова КЦС ВС від 13 вересня 2023 року справа № 369/7355/21 провадження (61-992св23) від 04 вересня 2019 року справа № 552/4170/16-ц провадження № 61-19351св18). При цьому свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є батьками позивача, а свідок ОСОБА_6 є кумом позивача, що свідчить про їх упередженість та необ`єктивність у викладенні фактичних обставин справи на користь саме позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу представника відповідача - залишити без задоволення.

Представник позивача у відзиві наголошує на тому, що відповідач, складаючи боргову розписку, усвідомлював про реальність отриманої позики та наслідків не повернення такої. Фактично, відповідач склав таку розписку для уникнення будь-якої відповідальності перед позивачем ОСОБА_1 , замаскувавши свої злочинні шахрайські дії, склавши боргову розписку.

Зазначає, що відповідачем було надано інформацію що він має бізнес пов`язаний з сонячними панелями, та потребує інвестицій. У зв`язку з чим останній запозичив у позивача кошти в розмірі 9 634 000 грн. В подальшому, відповідач зазначив, що йому потрібен час для повернення коштів, відтерміновуючи обов`язок повернення коштів законному власнику, у результаті чого, ОСОБА_2 , на підтвердження отримання коштів і була складена боргова розписка. Наголошую на тому, що вимоги позивача які зазначались в прохальній частині позовної заяви (в частині стягнення коштів за договором позики) стосуються виключно тих грошових коштів, які були отримані відповідачем від позивача, а дії відповідача свідчать про його небажання виконувати свої зобов`язання.

Факт надання позивачем грошових коштів у позику відповідачу підтверджується поясненнями свідків, які були допитані в судовому засіданні в суді першої інстанції під присягою.

Звертає увагу суду на те, що позивачем було долучено до матеріалів справи аудіозапис приватного спілкування, яке відбулось між сторонами у справі, в якому відповідач зазначив, яким чином він розпорядився отриманими від позивача грошовими коштами в розмірі 9 634 000 грн. Більш того, до матеріалів справи було долучено відеозапис який свідчить про власноручне написання відповідачем відповідної боргової розписки на користь позивача.

Від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Ямкового В.І. 11 листопада 2025 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява про розгляд справи за його відсутності в якій останній наполягає на задоволенні апеляційної скарги.

Від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Морозова В.Ю. 11 листопада 2025 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, та за відсутності позивача, в якій представник позивача заперечує проти задоволення апеляційної скраги і просить при ухваленні рішення по справі врахувати докази, надані стороною позивача.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, надавши оцінку поясненням представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Ямкового В.І., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Морозова В.Ю., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, які були надані в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 09 вересня 2025 року, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності, не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

В апеляційній скарзі представник відповідача оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 9 634 000 грн, що складає борг за розпискою від 10 липня 2022 року у названій сумі. Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат у розмірі 1 013 751,81 грн та 3% річних у розмірі 348 407,67 грн не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині не перевіряється.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає вказаним вимогам закону, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 липня 2022 року ОСОБА_2 було власноручно написано розписку про те, що він взяв у борг у ОСОБА_1 кошти у сумі 9 634 000 грн, зобов`язуючись повернути у строк до 20 серпня 2022 року.

Ухвалюючи рішення у справі, в оскаржуваній частині, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 10 липня 2022 року у розмірі 9 634 000 гривень з урахуванням того, що зміст письмової (новаційної) розписки від 10 липня 2022 року, яка власноручно підписана позичальником свідчить про те, що між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов, притаманних договору позики, у тому числі щодо форми такого договору; розписка засвідчує, як укладення між сторонами договору позики, так і факт фактичної передачі коштів за ним; оригінал такої знаходиться у позивача (кредитора); доказів виконання зобов`язань за розпискою позичальником (відповідачем у справі) не надано; відповідачем доказів безгрошовості договору позики, не надано.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Відповідно до положень статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У справі, що переглядається при задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, суд першої інстанції вважав, що між сторонами вчинено договір позики і кошти підлягають стягненню.

При цьому суд першої інстанції виснував, що сукупність доказів у справі свідчить про те, що метою написання розписки від 10 липня 2022 року стало врегулювання наявного у відповідача розміру заборгованості, який виник у останнього перед позивачем із неодноразово отриманих у позику коштів. При цьому, як встановлено під час судового розгляду із пояснень позивача та його представника, ОСОБА_1 , позичаючи кошти ОСОБА_2 протягом певного часу, допускав, що останній бере кошти у борг для запуску бізнесу з будівництва побутових сонячних електростанцій, без ознак спільної господарської (інвестиційної) діяльності.

Поясненнями представника позивача у справі встановлено, що написана 10 липня 2022 року відповідачем розписка була складена, за домовленістю сторін, як загальна сума коштів, яку неодноразово отримував відповідач у позику від позивача протягом 2021-2022 років (том 1 а.с. 216), що свідчить про те, що 10 липня 2022 року ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 9 634 000 грн ОСОБА_2 не передав.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що написана відповідачем розписка 10 липня 2022 року була складена за домовленістю сторін як загальна сума коштів, яку неодноразово отримував відповідач у позику для вирішення, насамперед, власних потреб, які ОСОБА_1 не отримав внаслідок невиконання відповідачем зобов`язання по поверненню запозичених коштів.

Тобто, 10 липня 2022 року відбулося припинення первісного зобов`язання новим зобов`язанням, між тими самими сторонами (новація), на що відповідачем була написана розписка із зазначенням загальної суми заборгованості за минулими позиками, що свідчить про те, що між сторонами виникли правовідносини з приводу боргу, який, за домовленістю сторін, був замінений позиковим зобов`язанням, тому ці правовідносини повинні регулюватися статтею 1053 ЦК України.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції про те, що між сторонами виникли правовідносини з приводу боргу, який, за домовленістю сторін, був замінений позиковим зобов`язанням, на що відповідачем була написана розписка із зазначенням загальної суми заборгованості за минулими позиками, що, як наслідок, є підставою для задоволення позовних вимог позивача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частини перша, третя статті 626 ЦК України).

Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).

Як передбачено частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).

При застосуванні умов договору при вирішенні спору суд здійснює тлумачення змісту договору, навіть за відсутності позовної вимоги про тлумачення змісту договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2022 року в справі № 146/1094/21 (провадження № 61-8990св22)).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

Договір, як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2023 року в справі № 759/1534/18 (провадження № 61-8473св23)).

У цивільному законодавстві закріплено конструкцію «зміна договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою зміну договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 761/13409/15-ц (провадження № 61-31920св18).

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

Зміна договору за згодою сторін є правочином, спрямованим на зміну цивільних прав та обов`язків. Під формою зміни договору розуміється форма правочину, на підставі якого відбувається зміна договору. Зміна договору призводить до зміни зобов`язання в частині, зокрема, предмета, місця, строків виконання. У разі зміни договору за взаємною згодою сторін зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору і втіленні такої зміни в належну форму (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року в справі № 541/2246/16-ц (провадження № 61-18545св18)).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

В доктрині приватного права припинення зобов`язання обумовлюється дією правоприпиняючих юридичних фактів. Юридичні факти, що зумовлюють припинення зобов`язання, отримали назву підстав припинення. Припинення зобов`язання - це припинення правового зв`язку його суб`єктів, у яких припиняються суб`єктивні права і обов`язки, що складають зміст зобов`язальних правовідносин (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2023 року в справі № 161/13862/19 (провадження № 61-7868св21)).

Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація) (абзац 1 частини другої статті 604 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 1053 ЦК України, за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Під новацією слід розуміти одну з підстав припинення зобов`язання, яка представляє собою домовленість сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року в справі № 483/2085/16-ц, провадження № 61-33184св18)).

Європейський суд з прав людини нагадав, що «відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову заявника апеляційним судом, який спочатку двічі задовольнив цей позов (див. пункт 10), а також висновок, зроблений внаслідок цього не на користь заявника, і відсутність у нього можливості подати відповідні докази та аргументи у зв`язку зі зміною правової кваліфікації, мають розглядатися як повністю невиправдані та такі, що суперечать вимогам статті 6 Конвенції стосовно справедливості цивільного провадження і принципу змагальності судового процесу. В ухвалі від 25 липня 2011 року, якою Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ залишив без змін рішення апеляційного суду від 21 лютого 2011 року (див. пункт 15), також не було роз`яснене це питання, хоча у своїй касаційній скарзі заявник посилався на неправильне застосування норм матеріального права» (GUSEV v. UKRAINE, № 25531/12, § 26, 30, 33, ЄСПЛ, від 14 січня 2021 року).

Неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (див. пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18).)

У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх і застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (див. пункт 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19).)

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22 червня 2023 року у справі № 910/5361/22 вказано, що «суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (такий висновок викладено в пункті 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15). Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (такий висновок викладено в пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17)».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.

Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має право припинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в договорі.

Отже, умовами здійснення новації є: новий договір, що укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору позики; новий правочин оформляється укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з договору позики, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики (частина друга статті 1053 ЦК України); дійсність первинного зобов`язання.

Зазначені правові висновки щодо договору новації викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17.

На переконання колегії суддів, у розписці від 10 липня 2022 року, відсутні умови про новацію боргу, оскільки в ній відсутні вказівки на первинне і нове зобов`язання та наміри сторін вчинити новацію, тобто припинити існуюче зобов`язання, як то договір купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, іншим зобов`язанням, в даному випадку позиковим.

Досліджений у судовому засіданні в суді першої інстанції наданий позивачем аудіозапис приватного спілкування, яке відбулось між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 де останній зазначив, яким чином він розпорядився отриманими від позивача грошовими коштами, суд першої інстанції не вважав таким, що отриманий в передбаченому законом процесуальному порядку, оскільки вказаний аудіо - запис був здійснений без попередження про запис, аудіофіксування розмови, та преставник відповідача заперечував обізнаність та надання згоди ОСОБА_2 . ОСОБА_1 на здійснення такого аудіо - запису.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що із вказаного аудіозапису приватного спілкування, яке відбулось між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , неможливо визначити протягом якого часу, в якому місці, в якому розмірі та в яких грошових одиницях позивач надавав відповідачу грошові кошти.

Пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які у сукупності підтвердили факт надання ОСОБА_1 коштів у борг ОСОБА_2 протягом періоду часу 2021-2022 роки, який частково погасив борг через довірену особу: батькам позивача у сумі 10 000 доларів США, а потім перестав виходити на зв`язок, не можуть бути прийняті до уваги при вирішенні цього спору, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є батьками позивача, а ОСОБА_6 , з пояснень останнього, є його однокласником та товарищем, що дає підстави вважати їх необ`єктивними у викладенні фактичних обставин справи на користь саме позивача.

У розписці від 10 липня 2022 року прямо зазначено про отримання ОСОБА_2 коштів у борг від ОСОБА_1 без зазначення новації боргу, тобто виявлення наміру сторін припинити існуюче зобов`язання, як то договір купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, іншим, що підтверджує виникнення позикових правовідносин.

Отже, враховуючи наведене, договір позики від 10 липня 2022 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не є договором новації боргу, як то було встановлено судом першої інстанції, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 9 634 000 грн, що складає борг за розпискою від 10 липня 2022 року з тих підстав, що між сторонами виникли правовідносини з приводу боргу, який за домовленістю сторін був замінений позиковим зобов`язання та ці правовідносини повинні регулюватися статтею 1053 ЦК України.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача боргу за договором позики, заявлених позивачем в межах позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Статтею 1049 ЦК України передбачо, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В цій справі судом першої інстанції було встановлено, та підтверджено поясненнями представника позивача у справі, що написана 10 липня 2022 року відповідачем розписка була складена за домовленістю сторін як загальна сума коштів, яку неодноразово отримував відповідач у позику від позивача протягом 2021-2022 років (том 1 а.с. 216).

Отже, саме 10 липня 2022 року ОСОБА_1 , в момент складення розписки, грошові кошти в розмірі 9 634 000 грн ОСОБА_2 не передав.

Враховуючи той факт, що 10 липня 2022 року ОСОБА_1 , в день складання розписки про отримання позики, грошові кошти в розмірі 9 634 000 грн ОСОБА_2 не передавав, що окрім пояснень представника позивача було встановлено і судом першої інстанції, у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за вказаним договором позики на підставі ст. 1049 ЦК України.

На підставі наведеного вище, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 9 634 000 грн, що складає борг за розпискою від 10 липня 2022 року, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог, та як наслідок скасуванню в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат з оплати судового збору у розмірі 11 755,92 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 25 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір в розмірі 16 104 грн, який, у зв`язку з задоволенням апеляційної скарги, підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Ямковий Владислав Іванович,- задовольнити.

Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2025 рокускасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 9 634 000 грн, що складає борг за розпискою від 10 липня 2022 року у названій сумі, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2025 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат з оплати судового збору у розмірі 11 755,92 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 25 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 16 104 (шістнадцять тисяч сто чотири) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 13 листопада 2025 року.

Головуючий:

Судді: