справа № 372/5348/23
головуючий у суді І інстанції Проць Т.В.
провадження № 22-ц/824/5889/2025
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 травня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житла, третя особа ОСОБА_3 , -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , у якому просить суд: виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що після смерті батька - ОСОБА_4 позивачка 07 вересня 2009 року успадкувала частини указаної квартири, іншу частини успадкувала її рідна сестра ОСОБА_3 .

З 19 лютого 2010 року позивачка проживала у вказаній квартирі разом із сином ОСОБА_5 та сестрою.

13 вересня 2019 року позивач знялася з реєстрації у квартирі та переїхала до свого місця проживання, а син продовжує проживати у вказаній квартирі, оскільки здійснює догляд за іншою співвласницею квартири - ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 , який є племінником позивача, має власне житло за адресою: АДРЕСА_2 , де він також зареєстрований.

Однак відповідач постійно приходить до квартири АДРЕСА_1 , вчиняє сварки, зловживає спиртними напоями.

Неправомірні дії відповідача підтверджуються постановою Обухівського районного суду Київської області від 08 червня 2023 року, листом Обухівського районного управління поліції та відеозаписом.

ОСОБА_2 не є ані власником, ані користувачем квартири, співвласником якої є позивачка, тому відповідач проживає у цій квартирі безпідставно.

Обставини, які б вказували на згоду позивача, як власника житлового приміщення, на проживання відповідача у ньому, а також погодження сторонами умов та терміну такого проживання відсутні, тому, посилаючись на статтю 116 ЖК України, позивач просила задовольнити її позов.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 травня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 є членом сім`ї співвласника квартири, проживає тривалий час у вказаній квартирі та набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 травня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам встановленим постановою Обухівського районного суду про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності.

Також вказує, що поза увагою суду першої інстанції залишилось питання, що позивач просила виселити відповідача з квартири, де вона є співвласником, а відповідач просто проживає. Однак разом з тим, відповідач є співвласником квартири у м. Обухові, Київської області.

Отже, апелянт наголошує, що відповідач не позбавлений власного житла, оскільки має його у м. Обухів, Київська область.

Інші учасники справи, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без її участі, у якій вона підтримала вимоги апеляційної скарги у повному обсязі.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_3 в рівних частках, кожен , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно (а.с. 11-12).

У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією Витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 09 серпня 2023 року (а.с. 14).

Згідно з довідкою Управління обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 23).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 жовтня 2023 року ОСОБА_2 є співвласником (1/3 частини) квартири АДРЕСА_4 (а.с. 15-16).

Як вбачається з довідки Голови правління ОСББ «Хвиля Дніпровська» Литвинової Т.М. від 11 квітня 2024 року, ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_3 , з 2009 року зі згоди ОСОБА_3 , яка є інвалідом з дитинства та потребує постійного догляду (а.с. 49).

Згідно з витягом про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 16 лютого 2024 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с. 51).

Згідно з листом Обухівського РУП ГУНП в Київській області від 17 січня 2023 року ОСОБА_8 повідомлено про те, що його звернення щодо вчинення конфліктів ОСОБА_2 та висловлювання погроз зареєстроване до єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та події. Проведеними заходами встановити свідків, очевидців цієї події, опитати їх та з`ясувати усі обставини події не представляється можливим, що унеможливлює проведення повної та всебічної перевірки. З ОСОБА_2 проведено профілактичну бесіду (а.с. 17).

Відповідно до заповіту від 02 червня 2017 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповіла усе своє майно ОСОБА_2 (а.с. 52).

Згідно з клопотанням ОСОБА_3 від 14 лютого 2024 року вона заперечує проти виселення ОСОБА_2 , оскільки він про неї піклується, забезпечує харчуванням, продуктами за власні кошти, а також готує їжу. Поводиться із нею чемно, сварок не влаштовує. ОСОБА_2 є особою з інвалідністю по зору, більшість часу знаходиться вдома та вона може розраховувати на його допомогу (а.с. 50).

З пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 1 групи загальне захворювання по зору (а.с. 48).

Свідок ОСОБА_5 показав суду, що він є сином позивачки, зареєстрований та переважно проживає у спірній квартирі. Відповідач, зловживає алкогольними напоями, вчиняє сварки, ображає їх з матір`ю, що робить їх життя у спірному житлі нестерпним.

Свідок ОСОБА_6 - матір ОСОБА_2 показала суду, що спірна квартира належала їх з позивачем і третьою особою батькам. У свій час вона відмовилась від спадщини на користь сестер, тоді між ними була домовленість, що ОСОБА_9 лишить свою частку її сину. Він вселився в квартиру приблизно у 2009 році за згодою співвласників, оскільки їх сестра потребувала стороннього догляду який в основному і забезпечує її син протягом вказаного часу. Вони з позивачкою навідуються до квартири, допомагають, але основний тягар з догляду за ОСОБА_3 лежить на відповідачі.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з частиною 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Кожному гарантується недоторканність житла (стаття 30 Конституції України).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).

Згідно з частиною 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

У частині 3 статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожній особі гарантується право на повагу до її житла.

Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється не лише на власника квартири, але і на наймача (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 1999 року у справі «Ларкос проти Кіпру», заява № 29515/95).

У пункті 2 статті 8 Конвенції чітко визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50)).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

З матеріалів вбачається та сторонами не заперечується, що ОСОБА_2 є членом сім`ї співвласника квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач, який є особою з інвалідністю І групи довічно, проживає у спірній квартирі з 2009 року, правомірно та добросовісно нею користувався разом з позивачкою.

Таким чином, враховуючи тривалість часу проживання ОСОБА_2 у вказаній квартирі (більше 15 років), у нього наявні достатні та триваючі зв`язки із цим житлом.

Третя особа - ОСОБА_3 , яка власником іншої частини квартири, заперечує проти виселення ОСОБА_2 .

Підстави вважати, що ОСОБА_2 вселився до цієї квартири самовільно без будь-яких підстав - відсутні.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатньої та пропорційної необхідності у захисті прав ОСОБА_1 як співвласника частити житла, у якому вона не проживає та зареєстрована в будинку за адресою: АДРЕСА_5 , шляхом серйозного втручання у право відповідача на повагу до житла, яким він користується тривалий час.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам встановленим постановою Обухівського районного суду про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності.

Однак позивачем копію постанови про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності суду не надано, а відповідно до наявного у матеріалах справи листа Обухівського РУП ГУНП в Київській області за зверненням ОСОБА_10 щодо вчинення конфліктів ОСОБА_2 проведена перевірка, але встановити свідків, очевидців цієї події, опитати їх та з`ясувати усі обставини події не представляється можливим, що унеможливлює проведення повної та всебічної перевірки.

Таким чином указані доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не підтвердженими доказами.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідач забезпечений іншим житлом, крім спірної квартири, не заслуговують на увагу, оскільки наявність у його власності 1/3 частини квартири АДРЕСА_4 , не свідчить про те, що відповідач самовільно займає спірну квартиру.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 травня 2024 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 10 листопада 2025 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська